.

Fjodor Mihajlovič Dostojevski

Zločin i kazna

PRVI DIO

I

Na početku mjeseca srpnja, po neobično toplu vremenu, pred večer, iziđe neki mladić na ulicu iz svoje sobice, koju je bio unajmio kod stanara u S...skoj ulici,[1] te krene polagano, kao da se skanjuje, prema K...nu mostu.[2]

Sretno je izbjegao susretu sa svojom gazdaricom na stubama. Njegova sobica nalazila se pod samim krovom visoke četverokatnice i nalikovala više na ormar nego na stan. Gazdarica pak, koja mu iznajmljivaše tu sobu s objedom i poslugom, stanovala je jedan kat niže, u zasebnom stanu, pa kad god bi izlazio na ulicu, morao bi svakako proći kraj gazdaričine kuhinje koja je gotovo uvijek bila širom otvorena prema stubištu. I svaki put, kad god bi ovuda prolazio, mladića bi obuzimao neki bolan i strašljiv osjećaj, kojega se stidio i zbog kojeg se mrštio. Dužan je gazdarici do grla te se bojao da se ne sretne s njom.

Nije on bojažljiv i zastrašen, nego baš obratno; ali od nekoga je vremena bio u razdražljivu i napetu raspoloženju koje je nalikovalo na hipohondriju. Toliko se zadubio u samoga sebe i usamio da se čak bojao svakoga susreta, a ne samo susreta s gazdaricom. Ubila ga siromaština, ali ga je ta tjeskoba u posljednje vrijeme prestala tištiti. Svojim svakidašnjim poslovima sasvim se prestao baviti i nije htio da se bavi. Zapravo se on nikakve gazdarice nije bojao, ma što mu god ona spremala. Ali zastajati na stubama, slušati kojekakve gluposti o dnevnim tricama koje ga se ništa ne tiču, sve to navaljivanje da plati, sve te prijetnje, pritužbe i pored toga se još sam izvlačiti, ispričavati se, lagati – ta bolje je šmugnuti niza stube kao mačka i izmaći da te nitko ne vidi.

Međutim, ovoga puta, bojazan od susreta sa svojom vjerovnicom prenarazi čak i njega samoga kad je izišao na ulicu.

»Na ovakvo djelo hoću da se odvažim, a ovamo se bojim takvih sitnica!« pomisli on čudno se smiješeći. »Hm!... da... sve je u rukama čovjeka, a uvijek mu izmakne ispred nosa jedino zbog plašljivosti... takav je već aksiom... Zanimljivo je čega se ljudi najviše boje? Novoga koraka, nove svoje riječi boje se oni najviše... Uostalom, ja brbljam previše. Zato i ne radim ništa jer brbljam. Ali je možda i ovako: zato brbljam jer ništa ne radim. Naučio sam se brbljati za ovih posljednjih dana, ležeći dane i noći u kutu i premišljajući... o tricama i kučinama. Onda, zašto ja sada idem? Zar sam ja sposoban za to? Zar je to ozbiljno? Nimalo nije ozbiljno. Tako, fantazirajući, sam sebe tješim; igrarije! Pa da, možda i jesu igrarije!«

Na ulici je bila strašna žega, a uz to i zapara, tišina, posvuda vapno, skele, opeke, prašina i onaj osobiti ljetni smrad, tako poznat svakom Petrograđaninu koji nije kadar unajmiti ljetnikovac – sve je to u jedan mah potreslo u mladiću i onako već rastrojene živce. Oduran zadah iz krčama, kojih baš u ovom dijelu grada ima sva sila, i pijanci koje je svaki čas sretao, iako bijaše radno vrijeme, dopunjavali su gadan i tužan kolorit slike. Osjećaj strašnog gađenja pojavi se na trenutak na finim mladićevim crtama. Uzgred budi rečeno, on bijaše osobito lijep, krasnih tamnih očiju, tamnoplave kose, viši od srednjeg rasta, vitak i stasit. Ali ubrzo zapadne u duboku zamišljenost, gotovo kao u neku otupjelost, te je hodao ne primjećujući ništa oko sebe, a i ne želeći da išta primjećuje. Pokatkad bi samo promrmljao štogod sam sebi, jer bijaše naučen na monologe, što je sada priznavao sam sebi. U taj čas bio je i svjestan da mu se misli povremeno brkaju i da je vrlo slab: već je drugi dan kako nije gotovo ništa okusio.

Tako je bijedno bio odjeven da bi se drugi čovjek, čak i naviknut, ustručavao da po bijelu danu izlazi na ulicu u takvim dronjcima. Uostalom, ova je gradska četvrt bila takva da je tu bilo teško koga začuditi odjećom. Sijenski trg u blizini, silesija poznatih krčmi, i ponajviše cehovsko, obrtničko stanovništvo, zbijeno po tim središnjim petrogradskim ulicama i uličicama, zašarene ponekad opću panoramu takvim likovima da bi gdjekad pri susretu s nekom spodobom bilo neobično i začuditi se. Ali u mladićevoj se duši nagomilalo već toliko zlobna prezira da se on, uza svu svoju, gdjekad jaku, mladu, osjetljivost, nije na ulici ni najmanje stidio svojih prnja. Drugačije je bilo kad se sretne s kojim znancem ili s pređašnjim drugovima, s kojima se uopće nije volio sretati... Ali kad su taj čas, bogzna zašto i kamo, provezli ulicom pijanca u ogromnim taljigama, u koje je bio upregnut golem teretni konj, i pijanac mu na prolasku iznenada doviknuo: »Ej ti, njemački klobučaru!« i razderao se u sav glas pokazajući na njega rukom – mladić naglo zastane i grčevito zgrabi svoj šešir. Bio je to visok, okrugao Cimermanov šešir, ali već posve iznošen, olinjao, izrupčan i izmrljan, bez oboda i sasvim nepodobno naheren. Ali ga nije prožimao stid, nego sasvim drugi osjećaj, nalik na zaplašenost.

– Ja sam to i znao! – šaptao je zbunjen. – Tako sam i mislio! To je najgadnije! Evo ovakva nekakva glupost, ma kakva tričava sitnica može da pokvari cijelu zamisao! Jest, suviše je upadljiv šešir... Smiješan, pa zato i upadljiv... Uz moje dronjke treba svakako kapa, kakva god pljosnata pogača, a ne ova nakaza. Nitko ne nosi ovakav šešir, primijetit će me na vrstu daleko i zapamtiti... glavno, zapamtit će onda, i eto dokaza. Treba tu biti što neupadljiviji... Sitnice, sitnice, to je najvažnije!... Te sitnice i upropašćuju vazda i sve...

Nije išao daleko; znao je čak koliko ima koračaja od vrata njegove kuće: upravo sedam stotina trideset. Jedanput ih je izbrojio kad je bio duboko zamišljen. U ono doba nije još ni sam vjerovao tim svojim sanjama i samo se uzrujavao zbog njihove drske, ali zamamne smionosti. Ali sada, nakon mjesec dana, započinjao je to drugačije promatrati, te je uza sve čangrizave monologe o svojoj nemoći i neodlučnosti privikao da »drsku« sanju i preko volje smatra već kao pothvat, premda još nije vjerovao sam sebi. Sada je čak krenuo da izvrši pokus svoga pothvata i pri svakom mu je koraku uzbuđenje sve više raslo.

Srce mu je zamiralo i živci drhtali kad se približio golemoj kući, koja je jednom stranom gledala na kanal, a drugom na S...u ulicu. Kuća se sastojala od samih malih stanova i bila nastanjena svakakvim obrtnicima, krojačima, bravarima, kuharicama, mnogim Nijemcima, djevojkama koje žive od svog tijela, malim činovnicima, i sve tako. Na obadvoja vrata u kući i kroz obadva dvorišta sve vrvi svijet što ulazi i izlazi. Služe ondje tri ili četiri pazikuće. Mladić se obraduje što nije sreo ni jednoga, te šmugne neopažen kroz vrata i odmah nadesno uza stube. Stubište je bilo mračno i uzano, »sporedno«, ali on je sve to već znao i proučio, te mu se cijeli taj smještaj sviđao: u ovakvoj tami nije čak ni radoznao pogled opasan. »Ako se već sada ovako bojim, što bi bilo kad bi se zaista dogodilo da se prihvatim samog posla?...« pomisli on i nehotice već na trećem katu. Ondje mu zakrče put neki isluženi vojnici, nosači, koji su iz nekog stana iznosili pokućstvo. Znao je otprije da u tom stanu stanuje neki činovnik Nijemac s porodicom: »Taj se Nijemac dakle seli sada, pa je u trećem katu na tim stubama, u tom hodniku, nastanjen za sada jedino staričin stan; to je dobro za svaki slučaj...« pomisli on opet i zazvoni na staričinu stanu. Zvonce zvekne slabo, kao da nije od mjedi nego od lima. Po ovakvim malim stanićima u tim kućama gotovo su samo ovakva zvonca. Bio je već zaboravio zvuk toga zvončića, i sada kao da mu je taj neobični zvek ujedanput nešto napomenuo i jasno predočio... Živci mu toliko oslabiše u tom trenu da je zadrhtao. Vrata se odmah nešto malo odškrinuše: stanarka ogledavaše kroz otvor došljaka očito nepovjerljivo i samo su joj se vidjele iz mraka očice kako sjaje. Ali kad je ugledala da je u hodniku mnogo svijeta, ohrabri se i otvori širom vrata. Mladić prekorači prag i uđe u mračno predsoblje, pregrađeno pregradom, za kojom se nalazila malena kuhinja. Starica je šuteći stajala pred njim i gledala ga kao da pita. Bijaše to sitna, suha baka od šezdeset godina, oštrih zlobnih očica, malog, šiljatog nosa, gologlava. Plavušna, prosijeda kosa bijaše dobro namazana uljem. Oko tanka protegljasta vrata, koji je nalikovao na kokošju nogu, omotala je neku flanelsku krpu, a o ramenima joj visi, usprkos žezi, krzneni pršnjak, sav iskrzan i požutio. Starica je pokašljivala i ječala. Mladić ju je jamačno pogledao nekim osobitim pogledom, jer u njenim očima sine iznenada ono pređašnje nepovjerenje.

– Raskoljnikov, student, bio sam kod vas prije mjesec dana – promrlja brže mladić i malo se pokloni, jer se sjetio da treba biti prijazniji.

– Sjećam se, gospodine, veoma se dobro sjećam da ste bili tu – progovori starica razgovijetno, ne skidajući kao ni dosad s njegova lica svoj upitni pogled.

– Evo dakle... opet dođoh po isto onakvu poslu... – nastavi Raskoljnikov, ponešto zbunjen i začuđen staričinom nepovjerljivošću.

»Uostalom, možda je ona vazda takva, a ja to nisam onda primijetio«, pomisli on nevoljko se osjećajući.

Starica pošuti, kao da premišlja, a onda se ukloni s puta te pokaže na sobna vrata i reče, propuštajući gosta:

– Uđite, gospodine!

Mala soba, sa žutim tapetama, geranijama i muslinskim zastorima na prozorima, u koju je ušao mladić bijaše taj čas osvijetljena suncem na zalazu. »I onda će sigurno isto ovako svijetliti sunce!...« sine Raskoljnikovu nenadano u glavi i on pogleda brzim pogledom sve u sobi da, koliko može, prouči i zapamti razmještaj. Ali u sobi nije bilo ništa osobito. Pokućstvo staro, prastaro, od žuta drveta, sastojalo se od divana s ogromnim ispupčenim drvenim naslonom, okruglog stola ovalna oblika pred divanom, toaletna stola s ogledalom pokraj zida između prozora, stolica pokraj zidova i dvije-tri jeftine slike u žutim okvirima, koje prikazuju njemačke gospođice s pticama u rukama – bijaše to sve pokućstvo. U kutu pred malom ikonom gorjelo je kandilo. Sve je veoma čisto, i pokućstvo i pod bili su otrti da su sjali; sve se blistalo. »Lizavetin posao«, pomisli mladić. U cijelome stanu nema ni trunka prašine. »U pakosnih starih udovica nalazi se ovakva čistoća«, nastavi u sebi Raskoljnikov i pogleda radoznalo ispod oka na cicani zastor pred vratima druge sobice, gdje stoji staričina postelja i komoda, i kamo on nije još nikada zavirio. Stan se sastojao od te dvije sobe.

– Što želite? – progovori starica oštro kad je ušla u sobu, stala kao i prije pravo pred njega te mu se zagledala pravo u lice.

– Zalog sam donio, evo!

I on izvadi iz džepa star, pljosnat, srebrn sat. Na zaklopcu s naličja bio je naslikan globus. Lanac je bio od čelika.

– Ta i pređašnjem vašem zalogu već je rok. Još prekjučer je protekao mjesec.

– Platit ću vam kamate još za mjesec dana; strpite se!

– Kako budem htjela, gospodine, ili da se strpim, ili da vašu stvar prodam odmah sada.

– Koliko dajete za sat, Aljona Ivanovna?

– Koješta donosiš, gospodine; ne vrijedi gotovo ništa. Za prsten sam vam posljednji put dala dvije banke, a možeš i nov kupiti kod zlatara za rubalj i po.

– Dajte mi četiri rublja, ja ću ga iskupiti, očev je. Uskoro ću dobiti novaca.

– Rubalj i po i kamate unaprijed, ako hoćete.

– Rubalj i po! – zavikne mladić.

– Od volje vam.

I starica mu opet pruži sat. Mladić ga uze i toliko se rasrdi da je već htio otići, ali se odmah predomisli, jer se sjetio da nikuda više ne može i da je došao zbog nečega drugog.

– Dajte! – reče on otresito.

Starica se maši u džep po ključeve i ode za zastore u drugu sobu. Mladić ostane sam nasred sobe i stane radoznalo prisluškivati i smišljati. Čuo je kako je otključala komodu. »Sigurno gornju ladicu«, pomisli: »Ključeve ona nosi dakle u desnom džepu... Svi su nanizani na jednom čeličnom kolutiću... A ondje je i jedan ključ, triput veći od svih drugih, sa zupčatom bradom, a taj, naravno, nije od komode... Ima dakle još nekakva kutija ili kovčeg... To je zanimljivo... Na kovčezima su svagda takvi ključevi... Uostalom, kako je sve to podlo...«

Starica se vrati.

– Evo, gospodine: na rubalj deset kopjejaka mjesečno, za rubalj i po imate dakle da platite petnaest kopjejaka za mjesec dana unaprijed. I još za dva pređašnja rublja dužni ste prema istom računu dvadeset kopjejaka unaprijed. Svega dakle trideset i pet. Dobivate sada svega za vaš sat rubalj i petnaest kopjejaka. Evo vam.

– Što! Zar samo rubalj i petnaest kopjejaka!

– Upravo toliko!

Mladić se ne htjede prepirati nego primi novce. Gledao je staricu i nije se žurio da ode, kao da bi htio još nešto da rekne ili učini, ali kao da i sam ne zna što zapravo...

– Možda ću vam, Aljona Ivanovna, ovih dana donijeti još jednu stvar... srebrnu... lijepu... dozu za cigarete... kad je dobijem opet od prijatelja.

Zbuni se i zašuti.

– Pa onda ćemo govoriti, gospodine.

– Zbogom... A vi ste uvijek sami kod kuće, sestrice vaše nema? – zapita on što je god mogao slobodnije kad je izlazio u predsoblje.

– A što će vam ona, gospodine?

– Pa ništa. Samo sam zapitao. A vi odmah... Zbogom, Aljona Ivanovna.

Raskoljnikov iziđe posve zbunjen. Zbunjenost je sve više rasla. Kad je silazio niza stube, nekoliko se puta čak zaustavio, kao da ga je nešto iznenada zaprepastilo. I napokon, već na ulici, uzvikne:

»Oh, bože, kako je sve to odurno! Ta zar ja, zar ja... ne, to je besmislica, gadarija«, priklopi on odrješito. »I kako mi je takva strahota mogla i pasti na pamet? Evo za kakvu je prljavštinu prikladno moje srce! Ta to je nadasve prljavo, gnusno, gadno, gadno!... A ja cijeli mjesec dana...«

Ali nije mogao ni riječima, ni usklicima da iskaže svoju uzbuđenost. Beskrajna odvratnost, što ga je započela gušiti i stezati mu srce još onda kad je išao starici, toliko je sada porasla i tako mu se jasno predočila da nije znao kamo bi se djeo od jada. Teturao je po pločniku kao da je pijan, nije primjećivao prolaznike i sudarao se s njima, a snašao se istom u drugoj ulici. Ogleda se i opazi da stoji pred krčmom u koju se ulazi s pločnika, niza stube, u podrum. Baš taj čas su izlazila na vrata dva pijanca i, jedan drugoga podupirući i psujući, penjala se na ulicu. Raskoljnikov bez duga premišljanja siđe odmah dolje. Nikada nije dosad ulazio u krčme, ali mu se sada vrtjelo u glavi, a žeđa ga je palila i morila. Prohtjelo mu se da se napije hladna piva, to više što je nenadanu svoju slabost pripisivao tomu što je bio gladan. Sjedne u mračan i prljav kut za ljepljiv stolić, naruči pivo i pomamno iskapi prvu čašu. Odmah mu odlane i misli mu se razvedre. »Sve je to besmislica«, reče on nadajući se, »ta zbog čega sam se i zbunio! To je samo tjelesna poremećenost! Samo jedna čaša piva, komadić dvopeka – i začas ti se okrijepio um, razvedrila misao, učvrstile nakane! Pi, kako je sve to sićušno!...» Ali unatoč prezirnom otpljuvavanju, gledao je već vedro, kao da je iznenada zbacio neko užasno breme, te prijaznim pogledom ogleda prisutne. Ali i u taj je čas nejasno slutio da je sva ta sklonost prema nečem boljem bila također nezdrava.

U taj čas je u krčmi bilo malo ljudi. Osim ona dva pijanca, koja je sreo na stubama, izišla je za njima odjednom cijela rulja od pet ljudi, s djevojkom i harmonikom. Kad odoše, nastane tišina i bi nekako prostrano. Preostadoše: jedan čovjek uz pivo, pripit, ali samo malo, naoko građanin, a i njegov drug, debeo, golem, u sibirci[3], sijede brade, trešten pijan, koji je drijemao na klupi, i naprežući se da se dosjeti stihova, a pogdjekada, naglo, kao iza sna širio ruke, pucketao prstima i potresao gornjim tijelom, ali nije ustajao s klupe, pjevuckajući kakvu god besmislicu i naprežući se da se dosjeti stihovakao na primjer:

Svu godinu ženu milovao,

Svu go-dinu že-nu mi-lo-vao...

Ili opet iznenada, kad se probudi:

Po Pisarskoj ulici on zađe,

Staru svoju ljubavnicu nađe...

Ali nitko nije sudjelovao u njegovoj sreći: njegov šutljivi drug promatrao je to praskanje čak neprijateljski i nepovjerljivo. Bio je tu još jedan čovjek, vanjštinom nalik na otpuštena činovnika. Sjedio je odvojeno, kraj svoje čaše, pogdjekada pijuckao i promatrao uokolo. I on kao da je bio u nekakvu uzbuđenju.

[1] U Stolarskoj ulici, pored Sijenskoga trga.

[2] Prema Kokuškinu mostu na kraju Stolarske ulice, pored Sadove ulice.

[3] Sibirka je kratak, nabran kaftan, opto~en krznom

II

Raskoljnikov nije bio navičan na svjetinu, a kako je već rečeno, uklanjao se svakom društvu, pogotovo u posljednje vrijeme. Ali sada ga najedanput nešto privlačilo ljudima. Kao da se u njemu događalo nešto novo, a također ga zaokupila i neka žudnja za ljudima. Za ovo mjesec dana, neprestano obuzet svojim jadom i mračnom uzbuđenošću, toliko je iznemogao, te je željan da makar načas odahne u drugom svijetu, ma kakav to svijet bio, i tako je on, unatoč svoj prljavštini u ovoj krčmi, bio tu zadovoljan.

Krčmar je bio u drugoj sobi, ali je često ulazio u glavnu sobu, silazeći u nju odnekuda niza stube, pri čemu su se ponajprvo pomaljale njegove gizdelinske, ulaštene čizme s velikim crvenim suvracima. Na njemu je bio kaputić i strašno uprljani, crni atlasni prsluk, ovratnika nije imao, a lice mu je bilo premazano uljem, kao željezna brava. Za pregratkom je bio dječak od četrnaest godina, a bio je još jedan mlađi dječak koji je donosio ono što tko naruči. Stajali su tu narezani krastavci, crni dvopek i iskalana riba; sve je to gadno zaudaralo. Zrak je gušio, muka je bila sjedjeti ovdje, a sve je bilo tako prožeto vinskim zadahom da ti se čini kao da se od toga samoga zraka možeš opiti za pet časaka.

Događa se da se sastanemo s ljudima koje i ne poznajemo i za koje se počinjemo zanimati od prvog pogleda, nekako odjednom, prije no što izustimo i jednu riječ. Baš ovakav dojam učinio je na Raskoljnikova onaj gost što je sjedio podalje i nalikovao na otpuštena činovnika. Mladić se poslije nekoliko puta sjećao toga prvog dojma i pripisivao ga čak slutnji... Neprestano je pogledavao činovnika, naravno i zato jer je i ovaj postojano gledao njega, a bilo je očito da bi i on rado htio zapodjenuti razgovor. Na druge u krčmi, i samoga krčmara, gledao je činovnik nekako kao da se već navikao na njih, da su mu čak i dodijali, a u isti mah i sa sjenkom bahata prezira, kao na ljude nižega položaja i naobrazbe, s kojima nije vrijedno ni govoriti. Bio je to čovjek koji je prevalio pedeset godina, srednjega stasa, dobro razvijen, prosijed i velike ćele, lica nabuhla od neprestanog pijančenja, žuta, čak zelenkasta, i nabreklih vjeđa, iza kojih su sjale, kao rupice sitne, ali živahne crvenkaste oči. Ali nešto je u njega bilo veoma neobično: u pogledu kao da mu je sjalo oduševljenje, pa i rasudljivost i um, ali u isti mah kao da je podrhtavalo i bezumlje. Na njemu je bio stari, sasvim razderani crni frak, s kojega su bila pootpadala puceta. Samo se još jedno nekako drži i njime ga zakopčava, jer očito želi da održi pristojnost. Ispod prsluka od nankinga viri mu naprsnik, sav zgužvan, uprljan i poliven. Lice mu je po činovničkom običaju obrijano, ali već davno, tako da su već stale izbijati sivkaste dlake. A i u manirima ima zaista nešto ozbiljno, činovničko. Ali je on bio uznemiren, razbarušivao kosu, podnimao gdjekad u jadu obadvjema rukama glavu, a poderanim se laktovima opirao na poliveni ljepljivi stol. Naposljetku on uperi pogled u Raskoljnikova i progovori glasno i odlučno:

– Smijem li se, milostivi gospodine moj, obratiti na vas s jednim pristojnim razgovorom? Jer, iako niste osobiti naoko, iskustvo moje razaznaje u vama čovjeka naobražena i nenavična na piće. I sâm sam svagda cijenio obrazovanost, združenu sa srdačnim osjećajima, a osim toga sam ja i titularni savjetnik Marmeladov – tako mi je prezime; titularni savjetnik. Smijem li znati jeste li izvoljeli služiti?

– Nisam, ja sam na naukama... – odgovori mladić, donekle začuđen i neobičnim, napirlitanim tonom toga govora, i time što se onaj baš ovako ravno njemu obratio. Premda je maloprije poželio bio načas ma kakav dodir s ljudima, sada ga opet, čim mu je uistinu uputio prvu riječ, zaokupi odmah uobičajen neugodan i razdražljiv osjećaj gadljivosti prema svakoj nepoznatoj osobi koja se dodiruje ili samo hoće dodirnuti njegove ličnosti.

– Student, dakle, ili bivši student! – zavikne činovnik. – Tako sam i mislio. Iskustvo, gospodine, veliko iskustvo! – I da pohvali sebe, upre prst u čelo. – Bili ste student ili ste se bavili učenom strukom! A dopustite!

On se pridigne, zatetura, zgrabi svoju staklenicu i čašicu i sjedne do mladića, gotovo nasuprot njemu. Bio je nakresan, ali je govorio jasno i žustro, a samo se pogdjekada bunio i zapinjao u govoru. Saleti Raskoljnikova čak nekako požudno, kao da ni on nije mjesec dana govorio ni s kim.

– Gospodine – započe on gotovo svečano – siromaštvo nije sramota, to je istina. Znam da ni pijanstvo nije vrlina, i te kako da nije. Ali golotinja, gospodine, golotinja je sramota. U siromaštvu čuvate još plemenitost prirođenih osjećaja, ali u golotinji to ne može nitko i nikad. Poradi golotinje i ne istjeruju štapom, nego metlom izmeću iz ljudskoga društva da još uvredljivije bude; i pravo je, jer sam u golotinji ja sâm voljan da vrijeđam sebe. I onda udri piti! Gospodine, prije mjesec dana moju je suprugu istukao gospodin Lebezjatnikov, a supruga moja nije ovo što sam ja! Razumijete li? Dopustite da vas još zapitam, pa bilo to jedino iz radoznalosti: jeste li noćivali na Nevi, u barkama za sijeno?

– Nisam, nisam imao prilike – odgovori Raskoljnikov.

– A što?

– Eto, ja odande dolazim, i već petu noć...

Nalije čašicu, iskapi i zamisli se. I zbilja, na odjeći mu se, pa i u kosi ponegdje vidjelo prionulo sijensko vlaće. Bilo je vrlo vjerojatno da se pet dana nije svlačio ni umivao. Osobito su mu ruke bile prljave, masne, crvene, crnih nokata.

Njegovo pričanje kao da je pobudilo općenitu, iako slabu pozornost. Dječaci za pregradom stadoše se kikotati. Krčmar, čini se, upravo zato da posluša »veseljaka«, siđe iz gornje sobe te sjedne podalje, lijeno, ali ozbiljno zjevkajući. Očigledno je da ovdje odavno znaju Marmeladova. A i svoju sklonost kićenom govoru stekao je valjda otud što se naučio na česte razgovore s kojekakvim neznancima po krčmama. Ta se navika u gdjekojih pijanaca prevraća u potrebu, a najviše u onih s kojima kod kuće postupaju strogo i koje ponižavaju. Zato se oni u pijanom društvu svagda trude da se opravdaju, a ako mogu, da steknu čak i poštovanje.

– Veseljače! – progovori krčmar glasno. – A zašto ti ne radiš, zašto ne služite ako ste činovnik?

– Zašto ne služim, gospodine – prihvati riječ Marmeladov, obraćajući se samo Raskoljnikovu, kao da ga je on to zapitao. – Zašto ne služim? A zar mene srce ne boli zbog toga što se potucam od nemila do nedraga? Kad je gospodin Lebezjatnikov prije mjesec dana svojeručno istukao moju suprugu, a ja ležao trešten pijan, zar nisam patio? Molim vas, mladiću, je li se vama događalo... hm!... e, da uzalud molite da vam uzajme novaca?

– Događalo mi se... a kako to uzalud?

– Mislim, doista uzalud, kad unaprijed znate da neće ništa biti. Vi, eto, na primjer, znate unaprijed i pouzdano da vam taj čovjek, taj najdobrostiviji i najkorisniji građanin, nizašto neće dati novaca, jer zašto bi vam, pitam ja, i dao? Ta on zna da mu neću vratiti. Iz milosrđa? Ali gospodin Lebezjatnikov, koji prati nove misli, razložio je onomad da je milosrđe u naše vrijeme čak naukom zabranjeno, i da se tako radi u Engleskoj, zemlji političke ekonomije. Zašto bi on dao, pitam ja? I, eto, znate unaprijed da neće dati, a ipak polazite i...

– Pa zašto da idem? – priklopi Raskoljnikov.

– Ako nemate kome, ako ne znate kamo ćete još ići! Trebalo bi da svaki čovjek može nekamo otići. Jer nekad ti dođe da moraš otići bilo kamo. Kad je moja jedinica kći prvi put došla sa žutom ceduljom, i ja sam onda pošao... (jer moja kći živi sa žutom ceduljom, gospodine...) – priklopi on uzgred, nekako usplahireno gledajući mladića. – Ništa, gospodine, ništa! – požuri se odmah da kaže neobično mirno kad su ona dva dječaka za pregradom prasnula, a i sam se krčmar nasmiješio. – Ništa, gospodine! Ne buni me što kimaju glavom, jer to već svi znaju, i svaka tajna se otkrije; i ja na sve to ne gledam svisoka, nego smireno. Neka! Neka! »Evo čovjeka!«[1] Molim vas, mladiću, možete li vi... Ali ne, treba to iskazati snažnije i slikovitije; ne valja dakle: možete li vi, nego usuđujete li se vi, gledajući sada mene, reći i potvrditi da ja nisam svinja?

Mladić ne odgovori ni riječi.

– Eto, gospodine – nastavi govornik ozbiljno i čak još dostojanstvenije, pošto je sačekao da prestane kikotanje koje se opet bilo razleglo u sobi. – Eto, pa neka sam svinja, a ona neka bude dama! Ja sam životinjskoga lika, a Katerina Ivanovna, supruga moja, naobražena je osoba i po rođenju časnička kći. Neka sam i podlac, a ona je i uzvišena srca i puna osjećaja, oplemenjenih odgojem. A ipak... samo da me ona požali! Gospodine moj, gospodine, ta svaki čovjek treba da ima bar jedno mjesto gdje bi i njega žalili! A Katerina Ivanovna je doduše velikodušna dama, ali nepravedna. Znam, doduše, i sam da ona, i kad mi ćubu čerupa, čerupa je jedino što me od srca žali (jer ona meni, ponavljam bez žaljenja, čerupa ćubu, mladiću) – potvrdi on dvostruko dostojanstveno, kad je opet začuo kikotanje – ali da me, zaboga, bar jedanput... Ali ne! Ne! Sve je to uzalud, i ne vrijedi govoriti!... jer je već često bivalo što želim, i često su već žalili mene, ali... takva je već moja narav, ja sam rođeni skot!

– Svakako – priklopi krčmar zijevajući.

Marmeladov grune odlučno šakom o stol.

– Takva vam je moja narav! Znate li, znate li vi, gospodine moj, da sam ja i njezine čarape propio? Nisam cipele, jer to bi bar nekako odgovaralo običaju, nego čarape, čarape sam njene propio. Rubac njen od kostrijeti propio sam također, nekadašnji, poklonjen, njen osobni, a ne moj; a stanujemo u hladnoj rupčagi, i ona je zimus prozebla i prokašljala, već i krv baca. Sitne djece imamo troje, a Katerina Ivanovna radi od jutra do mraka, trlja i pere i djecu mije, jer na čistoću je navikla od maloće, a prsiju je slabih i naginje na sušicu, i ja to osjećam. Zar da ne osjećam? I što više pijem, to jače osjećam. Zato i pijem, jer u tom piću tražim smilovanja i osjećaja... Pijem, jer hoću dvostruko da trpim.

I on sagne glavu na stol kao u očajanju.

– Mladiću – nastavi on dižući se opet – na vašem licu čitam nekakav jad. Čim ste ušli, pročitao sam ga i zato sam se odmah obratio vama, jer kad vam kazujem, što sam sve proživio za života, nisam nakan sramotiti sebe pred ovim dangubama, koje i onako sve znaju, nego tražim osjećajna i naobražena čovjeka. Znajte, dakle, da je moja supruga odgojena u otmjenom gubernijskom plemićkom institutu, a na završetku je plesala pred gubernatorom i drugim ličnostima pa je zato dobila zlatnu medalju i pohvalnicu. Medalju... ali smo medalju prodali... odavno već... hm!... pohvalnica joj još i danas leži u kovčegu, i još ju je nedavno pokazivala gazdarici. S gazdaricom je ona, doduše, u neprestanim razmiricama, ali je htjela bar pred nekim da se pohvali i priča o nekadašnjim sretnim danima. I ne kudim ja, ne kudim, jer to joj je jedino i preostalo od uspomena, a sve je drugo nestalo netragom! Jest, jest, žestoka dama, ponosita i nepokorljiva. Sama pere pod i živi o crnu kruhu, ali ne dopušta da je se ne poštuje. Zato je i gospodinu Lebezjatnikovu zamjerila njegovu prostotu, a kad ju je gospodin Lebezjatnikov zbog toga izbio, nije u postelju legla od bubotaka, koliko od osjećaja. Uzeo sam je kao udovicu, s troje djece, sve jedno manje od drugoga. Za prvoga je muža, za pješadijskoga časnika, bila pošla iz ljubavi i odbjegla s njim iz roditeljske kuće. Voljela je muža preko svake mjere, ali se on prokartao, pao pod sud, te tako i umro. Potkraj ju je i tukao; ona mu to, doduše, nije opraštala, što u tančine znam i po dokumentima, ali se još i danas sjeća njega sa suzama i mene kori njime, a ja to volim, volim, jer ona bar u uobrazilji gleda svoju nekadašnju sreću... I ostala ona iza njega s tri maloljetna djeteta u dalekom divljem kotaru, gdje sam ja tada bio, i ostala u takvoj očajnoj golotinji da ni iskazati ne znam, premda sam viđao mnogo svakojakih zgoda. A rođaci je se svi odrekli. A i ponosna je bila, preponosna... I eto onda, gospodine moj, onda ja, koji sam isto tako bio udovac i od prve žene imao kćer od četrnaest godina, zaprosim nju, jer nisam mogao da gledam onoliku nevolju. Rasudite i sami u koliku je bijedu bila zapala kad je ona, naobražena i valjano odgojena, poznata imena, pristala da pođe za mene. Ali je pošla! Plakala je i ridala i ruke lamala, ali je pošla! Jer nije znala ni kud će ni kamo. Razumijete li, razumijete li vi, gospodine, što znači kad nemaš više kamo? Ne! To vi još ne razumijete... I cijelu godinu dana vršio sam svoju dužnost pošteno i sveto i nisam ni dirnuo ovo (on upre prstom u staklenicu), jer sam osjećajan čovjek. Ali ni time nisam mogao da ugodim. Onda sam izgubio službu, ali opet nisam svojom krivnjom, nego su promijenili status, i sada sam se latio pića!... Bit će već godinu i po kako smo, napokon, nakon lutanja i nebrojenih neprilika stigli u ovu velebnu prijestolnicu, ukrašenu nebrojenim spomenicima. I tu sam dobio službu... Dobio, i opet izgubio. Razumijete? Razumijete? Sada sam izgubio svojom krivnjom, jer je provalila moja ćud... Stanujemo sada u rupčagi kod gazdarice Amalije Fjodorovne Lipevehzelj, a od čega živimo i čime plaćamo, ne znam. Stanuju ondje i mnogi drugi osim nas.... Sodoma je to najgadnija... hm!... da... A dotle mi je odrasla i kći od prve žene, a koliko je ona, kći moja, pretrpjela od maćehe dok je odrasla, to ću radije prešutjeti. Jer Katerina Ivanovna, premda puna, prepuna velikodušnosti, žestoka je i ogorčena i zna izružiti... Jest, gospodine! Ali čemu da to i spominjem! Odgoja, kako možete i misliti, Sonja[2] nije imala nikakva. Pokušao sam prije četiri godine da prođem s njom geografiju i svjetsku povijest, ali kako nisam ni sam bio osobito vješt, a i nema zgodnih priručnika za to, jer kakve su te knjige što sam ih imao... hm! no, ni tih knjiga više nema, pa se tako završila sva nauka. Stali smo kod Kira Perzijskoga.[3] Onda je ona, kad je već odrasla, pročitala nekoliko romana, i još nedavno je, zahvaljujući gospodinu Lebezjatnikovu, jednu knjigu, »Fiziologiju« od Lewesa[4] – možda je znate? – pročitala s velikim zanimanjem, čak je i nama pročitala naglas neke odlomke: eto to vam je sva njena naobrazba. A sada se obraćam vama, gospodine moj, da vas osobno povjerljivo upitam: može li, po vašem mišljenju, mnogo zaraditi siromašna, a čestita djevojka čestitim poslom?... Petnaest kopjejaka na dan neće ona, gospodine, zaraditi ako je čestita i nema osobitoga dara, a i tu se mora svojski upeti! Pa onda državni savjetnik Klopštok, Ivan Ivanovič – možda ste čuli? – ne samo da nije sve do danas platio za šivanje po tuceta holandskih košulja, nego ju je još uvrijedio i otjerao, ustapkao se nogama i nazvao je pogrdnim imenom, jer, tobože, ovratnik na košulji nije sašiven po mjeri, a uz to i koso. A onamo dječica gladuju... A Katerina Ivanovna se ushodala po sobi, lama rukama, a po obrazima joj izbile crvene pjege, kao što vazda biva u toj bolesti. »Živiš« veli, »u nas, ti muktašice, jedeš i piješ i griješ se«, a baš mnogo jede i pije, kad ni djeca nemaju po tri dana kore kruha. Ležao sam onda... e, pa što! Ležao sam trešten pijan i čujem kako govori moja Sonja (pokorna je ona i glasić je u nje tako krotak... plavka je ona, lice joj je vazda blijedo, mršavo): »Što, Katerina Ivanovna, zar da se latim takva posla?« A Darja Francovna, žena zloduha i policiji predobro poznata, triput je već zapitkivala po gospodarici. »Pa što – odgovara Katerina Ivanovna podrugljivo – čemu i čuvati? Baš i jest blago!« Ali nemojte je kriviti, nemojte je kriviti, milostivi gospodine, nemojte je kriviti! Nije to izrečeno pri zdravoj pameti, nego u uzbuđenju, u bolesti i uz plač gladne djece, a i rečeno je više kao uvreda nego baš u pravom smislu... Jer Katerina Ivanovna je takva značaja, pa čim se rasplaču djeca, makar i od gladi, ona ih odmah počinje tući. I vidim, nekako u šest sati, ustala Sonečka, ogrnula rubac, obukla ogrtač i otišla od kuće, a u devet se sati vratila. Prišla ravno Katerini Ivanovnoj pa šuteći položila na stol trideset srebrnih rubalja. Ni riječi nije izustila, ni uzgledala, nego uzela naš veliki zeleni polusukneni rubac (imamo mi takav zajednički polusukneni rubac), prekrila njime cijelu glavu i lice i legla u postelju, lice okrenula zidu i samo joj podrhtavaju ramena i cijelo tijelo... A ja, kao i maloprije, sve ležim onakav... I vidio sam onda, mladiću, vidio sam, kako je Katerina Ivanovna, također bez ijedne riječi, pristupila Sonečkinoj posteljici i cijelu večer proklečala do njenih nogu, ljubila joj noge i nije htjela ustati, a zatim su obadvije zaspale zajedno, zagrljene... obadvije... obadvije... a ja sam... ležao trešten pijan...

Marmeladov zašuti kao da mu se prekinuo glas. Onda odjedanput brzo nalije čašu, ispije i zastenja.

– Otad, gospodine moj – nastavi on nakon kratke šutnje – otad je zbog jedne nemile zgode i zbog prijave zlobnoga svijeta, čemu je osobito pripomogla Darja Francovna, tobože zato jer joj nismo iskazivali poštovanje koje joj pripada – otad je kći moja, Sofja Semjonovna, morala uzeti žutu cedulju te poradi toga nije više mogla ostati kod nas. Jer ni gospodarica, Amalija Fjodorovna, nije htjela da dopusti (a prije je i ona sama pomagala Darji Francovnoj), pa i gospodin Lebezjatnikov... hm!... Zbog Sonje se i dogodilo ono između njega i Katerine Ivanovne. Isprva je sam oblijetao Sonečku, a onda se odjedanput ponio: »Što«, veli, »ja, ovakav naobražen čovjek, da živim u jednom stanu s takvom i takvom?« A Katerina Ivanovna ne da, nego brani... pa tako se i izleglo ono... Sada nam Sonečka dolazi najviše u sumrak, pomaže Katerini Ivanovnoj i donosi koliko može... Stanuje kod krojača Kapernaumova, na stanu je kod njih, a Kapernaumov je hrom i mucav i sva je njegova nebrojena porodica mucava. I žena mu je mucava... U jednoj sobi stanuju, a Sonja ima za se sobu s pregratkom... Hm!... da... Ljuta sirotinja i mucavci... da... Čim sam onda izjutra ustao, obučem ja svoje dronjke, dignem ruke put neba i krenem njegovoj preuzvišenosti Ivanu Afanasjeviču. Njegovu preuzvišenost Ivana Afanasjeviča poznajete?... Ne poznajete?... Pa onda ne znate sveca! To je vosak... vosak, pred licem Gospodnjim; kao što se topi vosak!... I rasplakali se čak pošto su izvoljeli sve saslušati. »Pa, Marmeladove« veli, »jedanput si ti već iznevjerio moje nade... Uzimam te još jedanput na svoju odgovornost«, tako su rekli, »pamti«, veli mi, »odlazi!« Izljubim mu prah pod nogama, u mislima, a zbiljski ne bi oni ni dopustili, jer su dostojanstvenik i čovjek novih državničkih i obrazovanih misli; vratim se kući, a kad rekoh da sam opet primljen u službu i da dobivam plaću, Gospode, što je onda bilo...

Marmeladov zastane opet neobično začuđen. U taj čas uđe s ulice cijela četa pijanaca, već i onako pijanih, a s vrata zaori svirka najmljenog vergla i djetinji, piskutljivi, sedmogodišnji glasić koji je pjevao »Hutorok«.[5] Nastane graja. Krčmar i posluga pozabave se pridošlicama. Marmeladov pak, i ne mareći za njih, nastavi pripovijedati. Činilo se da je već jako klonuo, ali što se jače opijao, to je bio govorljiviji. Uspomene na nedavni uspjeh u službi kao da su ga oživjele i ozarile mu čak lice nekim sjajem. Raskoljnikov ga je pozorno slušao...

– Bilo je to, gospodine moj, prije pet tjedana... Tako je... Čim su doznale njih dvije, Katerina Ivanovna i Sonečka, Gospode, ja kao da sam se preselio u carstvo božje. Nekada ležim kao mrcina, i samo psovke pljušte. A sada obilaze na prstima, djecu mire. »Semjon Zaharič se umorio u službi, odmara se, pst!« Kavom me hrane prije službe, skorup kuhaju! Pravi skorup počele nabavljati, čujte! A otkud su mi skucale za pristojan mundir, jedanaest rubalja i pedeset kopjejaka, ne shvaćam. Cipele, divni naprsnici od pamučna platna, obični mundir, sve za jedanaest i pol rubalja sprtljale one najkrasnije. Vratio se ja sutradan prvi put iz službe, gledam: Katerina Ivanovna priredila dva jela, juhu i suha mesa s hrenom, o čemu nismo dosad ni sanjali. Haljina nema ona nikakvih... ama nikakvih, a sada se udesila kao da će u goste, odjenula se, i to ne makar kako, jer one znaju ni iz čega sve da stvore: očešljaju se, pa ovratnik kakav čisti, narukavnici, i sasvim je druga osoba, pomladila se i proljepšala. Sonečka, golubica moja, pomogla je samo novcima, a meni samoj, veli, ne priliči da vam sada često dolazim, osim u sumrak da nitko ne vidi. Čujete, čujete, došao ja poslije podne da prodrijemam, a što mislite, Katerina Ivanovna nije mogla da izdrži: još prije tjedan dana svadila se na pasje ime s gazdaricom, s Amalijom Fjodorovnom, a sada je pozvala na šalicu kave. Dva su sata prosjedile i sve šaputale, »kako je«, veli, »Semjon Zaharič sada u službi i plaću dobiva, i sam je otišao njegovoj preuzvišenosti, a preuzvišeni sam izišao, svima naredio neka čekaju, a Semjona Zahariča, pored sviju odveo za ruku u kabinet.« Čujete, čujete? »Sjećam se, naravno, vaših zasluga, Semjone Zahariču, i premda ste se držali one lakoumne slabosti, ali sada ste se zavjetovali, a osim toga je i kod nas po zlu pošlo bez vas« (čujete, čujete!), »to se ja«, veli, »uzdam sada u vašu poštenu riječ«, a sve je to, kažem vam, iz prsta isisala, ali nije iz lakoumnosti, nego jedino da se pohvali! Nije, gospodine, nego sama vjeruje u sve, svojim riječima tješi sama sebe, tako mi boga! I ne kudim je; ne, ne kudim ja to!... A kad sam prije šest dana prvu plaću moju, dvadeset i tri rublja i četrdeset kopjejaka, donio cijelu, nazvala me je čedom: »Čedo moje«, veli mi. I nasamo, razumijete li? A baš i jesam krasnik i odoka muž. Ali što ćeš, onda me uštinula za obraz: »Čedo moje!« veli.

Marmeladov zašutje, htjede se nasmiješiti, ali mu odjedanput podvoljak zadršće. Ali se ipak suspregne. Ta krčma, taj razvraćeni lik, pet noći na barkama sa sijenom i staklenica, ali i ta bolesna ljubav prema ženi i porodici zbunili su njegova slušatelja. Raskoljnikov ga je slušao pozorno, ali patnički. Ljutio se što je svrnuo ovamo.

– Milostivi gospodine, milostivi gospodine – uzvikne Marmeladov pribravši se. – Oh, gospodine moj, vama je možda sve to smiješno kao i drugima, te vas samo uznemirujem glupošću svih tih jadnih sitnica svoga domaćega života, ali meni nije do smijeha! Jer ja mogu sve to osjećati... I cijeli taj rajski dan mojega života, i cijelu tu večer ja sam i sam proveo u poletnim sanjarijama; to jest, kako ću ja to sve udesiti, i kako ću djecu odjenuti, i nju smiriti, i jedinicu kćer svoju iz sramote vratiti porodici u krilo... I mnogo, mnogo... Oprostivo je to, gospodine. Molim, gospodine moj (Marmeladov odjedanput nekako zadršće, digne glavu i uperi pogled u svoga slušaoca), molim, a sutradan, nakon svih tih sanjarija (to jest upravo prije pet dana), navečer, ja kao noćni tat lukavo ukradem Katerini Ivanovnoj ključ od kovčega, izvadim ono što je preostalo od plaće, ne sjećam se koliko je još bilo u svemu, i, eto, pogledajte me, sve je planulo! Peti dan nisam kod kuće, i traže me ondje, i službi je kraj, i mundir mi leži u krčmi kod Egipatskog mosta, a u zamjenu sam dobio ovu odjeću... i svemu je kraj!

Marmeladov se grune šakom u čelo, stisne zube, zažme očima i čvrsto se podlakti o stol. Ali mu se lice začas naglo promijeni, te on nekako tobože lukavo i tobože drsko pogleda Raskoljnikova, nasmija se i progovori:

– A danas sam bio kod Sonje, zamolio sam novaca za piće! He-he-he!

– Zar je dala? – zavikne netko od onih što uđoše, zavikne i zakikoće u sav glas.

– Evo i ovu sam bočicu rakije kupio za njene novce. – reče Marmeladov, obraćajući se jedino Raskoljnikovu. – Trideset mi je kopjejaka dala, svojim rukama, posljednje što je imala, sâm sam vidio... Ni riječi nije rekla, samo me je šuteći pogledala. Ovako ondje... Ne na zemlji, već ondje ovako... jaduju zbog ljudi, plaču, a ne kore, ne kore!... Ali to je još bolnije, bolnije kad ne kore!... Trideset kopjejaka, jest, gospodine. A i oni bi joj sada bili potrebni, a? Što mislite, gospodine moj dragi? Ta ona mora sada paziti na čistoću. Novaca stoji ta čistoća, osobita, razumijete? Razumijete? Ali mora kupovati pomade, ne može bez njih; ukrućene suknje, cipelicu onakvu zamamniju, da pokaže nožicu kad mora da prekorači lokvu. Razumijete li, razumijete li, gospodine, što znači ta čistoća? Molim, a eto ja, rođeni otac, tih trideset kopjejaka izlagao sebi za piće! I pijem! I propio sam već! Ali tko bi dakle požalio ovakva kakav sam ja, a? Je li vam sada, gospodine, žao mene ili nije? Govori, gospodaru, žališ li ili ne žališ? He-he-he!

Htjede opet naliti, ali više nije bilo. Bočica je bila prazna.

– A što tebe treba žaliti? – zavikne krčmar koji se opet našao kraj njih.

Zaori smijeh, pa i psovke. Smijali su se i psovali i oni koji su slušali, i oni koji nisu slušali nego samo promatrali lik otpuštenoga činovnika.

– Žaliti! Zbog čega treba žaliti mene! – zavapi odjedanput Marmeladov ustajući, ispružene ruke, u očitu oduševljenju, kao da je te riječi jedino i očekivao. – Zbog čega žaliti, veliš ti? Tako je! Nema zašto žaliti mene! Razapeti treba, razapeti na križ, a ne žaliti! Razapni, dakle, suče – razapni, ali kad razapneš, požali ga! I onda ću sam doći tebi da me razapneš, jer nisam žedan veselja, nego jada i suza!... Zar ti, prodavaču, misliš da je ova tvoja rakija išla meni u slast? Jada, jada sam tražio na dnu čaše, jada i suza, i okusio sam, i našao sam; a požalit će nas onaj koji je sve požalio, koji je sve i sva razumio, on jedini, on koji je i sudac. Doći će onoga dana i zapitat će: »A gdje je kći koja sebe žrtvova maćehi zloj i sušičavoj, i djeci tuđoj maloljetnoj? Gdje je kći koja se sažali na oca svojega zemaljskoga, pijanca nevaljaloga, ne žacajući se od zvjerstva njegova?« I reći će: »Priđi! Ja sam ti već oprostio jedanput... Jedanput sam ti oprostio... Opraštaju ti se i sada mnogi grijesi jer si voljela mnogo...« I oprostit će mojoj Sonji, oprostit će, znam već da će oprostiti... To sam nedavno osjetio u srcu kad sam bio kod nje!... I svima će presuditi i oprostiti, i dobrima i zlima, i premudrima i smjernima... A kad svrši sa svima, onda će progovoriti i nama: »Izlazite«, reći će, »i vi! Izlazite pijani, izlazite slabi, izlazite sramotni!« I mi ćemo izići svi, bez stida i stat ćemo. I reći će: »Svinje ste vi! Lika zvjerskoga i znamena; ali hodite i vi!« I progovorit će premudri, progovorit će razumnici: »Gospode! Zašto primaš ove?« I reći će: »Zato ih primam, premudri, zato ih primam, razumnici, jer nijedan od njih nije sebe smatrao dostojnim toga...« I pružit će nama ruke svoje i mi ćemo pasti ničice... i zaplakat ćemo... i sve ćemo razumjeti! Onda ćemo razumjeti sve!... I svi će razumjeti i... i Katerina Ivanovna... i ona će razumjeti! Gospode, dođi kraljevstvo tvoje!

I on se spusti na klupu, izmučen i iznemogao, nikoga ne gledajući, kao da je zaboravio na sve oko sebe, i duboko se zamisli. Njegove ih se riječi ponešto dojmiše, na trenutak nasta šutnja, ali nabrzo se opet razlegnu prijašnji smijeh i psovke.

– Izmudrio!

– Nalagao!

– Činovnik!

I tako redom.

– Hajdemo gospodine – odjedanput će Marmeladov, dižući glavu i obraćajući se Raskoljnikovu – Odvedite me do kuće... Koselova kuća, dvorište. Vrijeme je... da odem Katerini Ivanovnoj...

Raskoljnikov je već odavno htio otići; a i sam mu je kanio pomoći. Marmeladov je već bio kudikamo slabiji na nogama, nego na riječima, te se čvrsto opro o mladića. Bilo je dvjesta-
-trista koračaja puta. Zbunjenost i strah obuzimali su pijanca sve više i više što se približavao kući.

– Ne bojim se sada Katerine Ivanovne – mrmljao je on uzbuđen – ne bojim se toga što će mi kosu čupati. Što ja marim za kosu!... Gluparija je kosa! Ja to govorim! I bolje je ako pročupa, a ja se ne bojim toga... ja se... očiju njenih bojim... da... očiju... I crvenih se pjega na obrazima bojim... i još se – dihanja njena bojim... Jesi li vidio kako dišu u toj bolesti.... u uzbuđenju? I dječjega se plača bojim... Zato, jer ako ih Sonja nije nahranila, onda... i ne znam kako je! Ne znam! A bubotaka se ne bojim. Znaj, gospodaru, da me ti buboci ne bole, nego se i naslađujem njima... Jer bez toga i ne mogu biti. Bolje je tako. Neka me izbije, neka iskali srce... bolje je tako... A evo kuće. Koselov dom. Bravara, Nijemca bogatoga... vodi me!

Uđu iz dvorišta u kuću i popnu se na treći kat. Stube su bivale, što dalje, sve mračnije. Bilo je gotovo jedanaest sati, i premda u to doba u Petrogradu nije prava noć, gore je na stubama bio mrkli mrak.

Mala začađena vrata na kraju stepenica, sasvim na vrhu, bila su otvorena. Ugarak je osvjetljivao vrlo siromašnu sobu, dugu deset koračaja; cijela se soba vidjela iz hodnika. Sve je u njoj razbacano i u neredu, osobito kojekakve dječje prnje. Ispred stražnjeg kuta je bila prevučena izrupčana plahta. Za njom se valjda nalazio krevet. U samoj pak sobi bijahu samo dvije stolice i divan, prevučen voštanim platnom, sav izderan, a pred njim stari kuhinjski stol od borovine, neobojen i nepokriven. Na kraju stola dogara u željeznom svijećnjaku ugarak lojanice. Bilo je očito da Marmeladov stanuje u zasebnoj sobi, a ne u kutu, ali se kroz njegovu sobu prolazilo. Odškrinuta bijahu vrata u druge prostorije ili pregratke na koje je bio razdijeljen stan Amalije Lipevehzelj. Ondje se dizala buka i vika. Kikotali su kao da se kartaju i piju čaj. Pogdjekada dolijetahu odonud najslobodnije riječi.

Raskoljnikov odmah prepozna Katerinu Ivanovnu. Bila je strahovito isušena, prilično visoka i stasita žena, još i sad krasne, zagasite plave kose i, doista, obraza koji bijahu crveni od pjega. Hodala je gore-dolje po sobici, ruku stisnutih na prsima, podbulih usana, te nervozno, isprekidano disala. Oči joj se sijahu kao u vrućici, ali joj pogled bijaše oštar i ukočen. Bolno se doimalo to sušičavo uzrujano lice uz posljednje svjetlucanje ugarka, što dogara i kojega odbljesak trepti po njemu. Raskoljnikovu se učini da ima trideset godina, a i nije zaista bila par Marmeladovu... Kad su ušli, nije ih ni čula ni primijetila, činilo se kao da je u nekom drijemežu, te niti što čuje, niti što vidi. U sobi je zagušljivo, ali ona nije otvorila prozor; sa stubišta nadiraše smrad, ali vrata na stube ne bijahu zatvorena; iz nutarnjih se prostorija kroz odškrinuta vrata valjahu valovi duhanskog dima, i ona zakašlje, ali vrata nije zatvarala. Najmlađa djevojčica, od šest godina, spavaše na podu, nekako sjedećke, zgrčena i uprte glave o divan. Dječak, godinu dana stariji od nje, drhtaše u kutu i plakaše. Maloprije su ga valjda istukli. Starija djevojčica, od devet godina, povisoka i tanka kao šibica, u jadnoj košulji i potpuno razderanoj, u staroj poluplatnenoj kukuljici, prebačenoj onako preko golih ramena, a sašivena je vjerojatno prije dvije godine, jer joj sada nije dopirala ni do koljena, stajaše u kutu kraj maloga brata, obgrlivši ga oko vrata svojom dugom rukom, suhom kao šibica. Ona ga, čini se, mirila, nešto mu šaptala, svakojako suzdržavala da ne bi opet slučajno zaplakao, a u isti mah u strahu pratila majku svojim krupnim, prekrupnim tamnim očima, koje se činjahu još krupnije na tom izmršavljenom, zaplakanom lišcu. Marmeladov ne uđe u sobu, nego baš na vratima klekne a Raskoljnikova gurne naprijed. Kad žena opazi neznanca, rastreseno se ustavi pred njim, časom se prene i kao da poče premišljati zašto je taj ušao? Ali joj se jamačno odmah učinilo da on ide u druge sobe, jer se kroz njihovu sobu prolazilo. Kad je to smislila, nije nizašto više marila, te pođe prema vratima od hodnika da ih pritvori, ali onda smotri iznenada svoga muža gdje kleči na samom pragu, te vrisne.

– Ha – zavikne ona bijesna – jesi li se vratio! Ti, robijašu! Izmete!... A gdje su novci? Što ti je u džepu, pokazuj! Ni odjeća nije tvoja! Gdje ti je odjeća? Gdje su novci? Govori!...

I ona ga poče pretraživati. Marmeladov odmah poslušno i pokorno raširi ruke da joj olakša kopanje po džepovima.

Nije bilo ni kopjejke.

– Gdje su ti novci? – viče ona. – Oh, Gospode, zar je sve propio! Ta dvanaest je rubalja bilo ostalo u kovčegu!...

I odjedanput ga u bijesu zgrabi za kosu i povuče u sobu. Marmeladov joj sam olakša posao ponizno puzeći na koljenima.

– I to je meni naslada! Ni to mi nije bol, nego na-sla-da, mi-lo-sti-vi go-spo-di-ne – uzviknuo je dok ga je tresla za kosu, tako da je jedanput udario čak čelom o pod.

Dijete što je spavalo na podu probudi se i zaplače. Dječak u kutu ne izdrža nego zadršće, zavrisne i poleti sestri u silnu strahu, kao u nastupu kakve bolesti. Starija je djevojčica, onako sanjiva, drhtala kao list na vodi.

– Propio, sve, sve propio! – vikala je u očajanju jadna žena. – Ni odjeća nije ona. A gladni su, gladni! (Lamajući rukama pokazivala je na djecu.) Oh, prokleta li života! A vas, vas nije stid – odjednom saleti Raskoljnikova. – Iz krčme! Ti si s njim pio? I ti si s njim pio! Napolje!

Mladić ne odvrati ni riječi, nego se požuri da ode. Uto se još unutarnja vrata otvore širom, te odande proviri nekoliko radoznalaca. Protegle se otud drske, nasmijane glave s cigaretama i lulama, s kapama. Javile se spodobe u noćnim haljinama i sasvim raskopčane, u ljetnim, sasvim nepristojnim haljinama, neke s kartama u ruci. Osobito su se slatko smijale kad je Marmeladov, vučen za kosu, vikao da mu je to naslada. Počnu čak ulaziti u sobu; a naposljetku zaori zlokobna cika: to se gurala osobno Amalija Lipevehzelj da po svom običaju uvede red i da po stoti put uplaši jadnu ženu bijesnim nalogom neka se odmah sutra seli iz stana. Pri odlasku Raskoljnikov još uspije turiti ruku u džep, skupi koliko je ondje zgrabio bakrena novca, što mu je bio vraćen u krčmi kad je razmijenio rubalj, te ga položi neopazice na prozor. Poslije se, već na stubama, predomisli i htjede da se vrati.

»Ta kakvu sam ja to ludoriju počinio? – pomisli on – imaju oni Sonju, a meni i samom treba.« Ali onda shvati da više ne može uzeti novce, a ionako ih ne bi ni uzeo, te odmahne rukom i pođe u svoj stan. »Ta i Sonji treba pomade«, nastavi on, idući ulicom i prkosno se nasmiješi – novaca stoji ta čistoća... Hm! A Sonečka će danas možda i sama bankrotirati, jer to je isto takav rizik kao i lov na krznaše... kopanje zlata... ostali bi svi dakle kratkih rukava da nije mojih novaca... Hej, Sonja! Kakav su ipak bunar umjeli iskopati! I crpe! Pa crpe! I privikli se. Pustili koju suzu i privikli se. Na sve se privikava podlac!«

On se zamisli.

– Dakle, a ako sam slagao – zavikne odjedanput nehotice – ako zbilja nije čovjek podlac, to jest sav uopće rod čovječji, onda to znači da su sve drugo predrasude, sama tobožnja strašila, te nema nikakvih pregrada, i tako mora da bude.

[1] Riječi Poncija Pilata kojima je iskazivao poštovanje Kristu koji je mirno podnosio muke i poruge.

[2] Sonja, Sonečka, dem. od Sofja, Sofija.

[3] To jest na početku predavanja iz povijesti staroga vijeka (Kir je živio u VI. st. prije naše ere).

[4] Knjiga engleskog filozofa-pozitivista i fiziologa-darvinista George Lewesa (1817–1878), muža George Eliot, Fiziologija svakodnevnog života koja je izišla u ruskom prijevodu 1861. i stekla veliku popularnost u naprednom dijelu ruskog društva.

[5] Popularna pjesma na riječi A. V. Koljcova (Zaselak).

III

Sutradan se probudi dosta kasno, nakon nemirna sna, ali ga san nije okrijepio. Probudi se žučljiv, razdražljiv, pakostan i mrzovoljno ogleda svoju sobicu. Bila je to maljucna sobica, šest koračaja duljine, vrlo bijedna sa svojim žućkastim, prašnjavim tapetama koje bijahu posvuda odlijepljene od zida, i tako niska da je iole visoku čovjeku tjeskobno u njoj, te ti se neprestano čini da ćeš svakog trena udariti u strop. Kakav je stan, takvo je i pokućstvo: tri stare stolice, prilično trošne, u kutu obojen stol na kome je ležalo nekoliko bilježnica i knjiga; već po tom koliko su zaprašene vidi se da ih odavno već nije dirnula ničija ruka; i, naposljetku, ogroman, glomazan divan koji zaprema gotovo cijeli zid, i pola širine sobe, nekada prevučen cicom, ali sada u krpama, i koji služi Raskoljnikovu kao postelja. Često je spavao na njemu onakav kakav je, ne svlačeći se, bez plahte, pokrivajući se svojom starom, trošnom studentskom kabanicom, s jednim malim uzglavljem, pod koje je stavljao svu svoju rubeninu, i čistu i nošenu, da mu bude uzglavlje više. Pred divanom stajaše stolić.

Teško da bi se čovjek mogao gore zapustiti i zanemariti; ali Raskoljnikovu je to bilo u sadašnjem duševnom raspoloženju i ugodno. Sasvim se povukao od sviju, kao kornjača u svoj oklop, pa je pucao od jeda i trzao se kao u grčevima čak kad bi i smotrio lice sluškinje koja treba da ga služi i gdjekad zaviruje u sobu. Tako to biva u gdjekojih monomana koji sve misli usmjere na jedno. Gazdarica mu je već dva tjedna prestala davati jelo, a on i ne misli da joj ode i da se s njom objasni, premda je ostajao i bez objeda. Nastasja, kuharica i jedina gazdaričina sluškinja, donekle je bila i zadovoljna tim raspoloženjem stanarovim te mu je uopće prestala sobu spremati i mesti i samo se gdjekada iznenada, jedanput u tjednu, laćala metle. Ona ga je sada i probudila.

– Ustaj, što spavaš! – zavikne ona nad njim. – Deset je sati. Donijela sam ti čaj: hoćeš čaja? Vjerojatno si izgladnio?

Stanar rasklopi oči, zadršće i pozna Nastasju.

– Je li gazdaričin čaj, a? – zapita, uspravljajući se i bolesna lica.

– Otkud gazdaričin!

Postavi pred njega svoj napuknuti čajnik, s već otpitim čajem, i položi dva žuta komadićka šećera.

– Ded, Nastasja, evo ti, molim te – reče on pošto je počeprkao po džepu (spavao je odjeven) i izvadio šačicu bakrena novca – otiđi i kupi mi žemičku. I uzmi u kobasičarni bar malo kobasice, jeftinije.

– Žemičku ću ti odmah donijeti, ali zar ne bi mjesto kobasice šči? Dobar je šči, jučerašnji. Ostavila sam ti ga još jučer, ali si došao kasno. Dobar je šči.

Kad je donijela šči, i on ga se prihvatio, Nastasja sjedne do njega na divan i razbrblja se. Bila je sa sela, ponešto brbljava žena.

– Praskovja Pavlovna hoće da te tuži policiji – reče ona.

On se ljutito namršti.

– Policiji? Što hoće?

– Novaca, ne plaćaš, a iz stana ne ideš. Eto što hoće.

– He, još i taj bijes – promrmlja on i zaškripi zubima. – Ne, to meni sada... u nezgodan čas... Luda je ona! – priklopi naglas. – Otići ću joj danas da se razgovorim.

– Bila ona luda ili ne bila, takva je kakva sam i ja, a što si se ti, pametnjakoviću, izvalio kao vreća i nikada ništa od tebe? Prije si, veliš, djecu učio, a zašto sada ništa ne radiš?

– Ja radim... – odgovori Raskoljnikov preko volje i otresito.

– Što radiš?

– Posao...

– Kakav posao?

– Mislim! – odvrati on ozbiljno i nakon šutnje.

Nastasja prsne u smijeh. Smješljiva je ona, a kad je nasmiju, smije se nečujno, ljulja se i trese cijelim tijelom dokle god joj se samoj ne smuči.

– A jesi li mnogo novaca smislio? – jedva izgovori napokon. – Bez cipela ne možeš djecu učiti. A i pljujem ja na to.

– Ne pljuj u bunar! Za djecu plaćaju u sitnom. Što ćeš od kopjejaka? – nastavi on mrzovoljno, kao da odgovara svojim mislima.

– Ti bi odmah cijeli kapital!

On je čudno pogleda.

– Jest, cijeli kapital – pošto je pošutio odgovori odlučno.

– Samo polako, inače ćeš ga uplašiti; to je strašno. Da odem po žemičku ili ne odem?

– Kako te volja.

– Da, zbilja, zaboravila sam! Stiglo je jučer pismo za tebe dok nisi bio kod kuće.

– Pismo? Meni? Od koga?

– Ne znam od koga. Dala sam pismonoši tri svoje kopjejke. Hoćeš li mi vratiti, a?

– Ta donesi, za boga miloga! – zavikne Raskoljnikov posve uzrujan. – Gospode Bože!

Začas se pojavi pismo. Jest zbilja: od matere, iz R...ske[1] gubernije. On problijedi primajući ga. Davno već nije dobivao nikakva pisma; ali sada mu je iznenada još nešto drugo stislo srce.

– Nastasja, odlazi, za boga miloga; evo ti tvoje tri kopjejke, samo, zaboga, odlazi brže.

Pismo mu je drhtalo u rukama; nije htio pred njom da ga raspečaćuje, htio je biti nasamo s tim pismom. Kad je Nastasja izišla, prinese ga brzo usnama i poljubi; onda je još dugo promatrao rukopis na adresi, taj znani, mili, sitni, kosi rukopis majke, koja ga je nekada učila čitati i pisati. Oklijevao je; čak kao da se bojao nečega. Napokon ga raspečati: pismo je bilo veliko, debelo dva lota,[2] dva velika arka bila su sitno, sitno ispisana.

»Mili moj Rodja – pisala mu je mati – evo su već dva mjeseca i više otkad nisam s tobom pismeno razgovarala, zbog čega sam patila i čak neku noć nisam spavala razmišljajući. Ali ti me jamačno nećeš kriviti zbog te moje nenamjerne šutnje. Ti znaš koliko te volim; ti si nam jedini, meni i Dunji,[3] ti si nama sve, sva nada i uzdanje naše. Kako je meni bilo kad sam saznala da si već prije nekoliko mjeseci napustio sveučilište, jer nemaš čim da se uzdržavaš i da je nestalo satova i drugih sredstava! Kako sam ti mogla pomoći sa svojih sto i dvadeset rubalja godišnje mirovine. Onih petnaest rubalja što sam ti poslala prije četiri mjeseca, uzajmila sam, kako i sam znaš, na račun te mirovine, od ovdašnjeg trgovca Vasilija Ivanoviča Vahrušina. On je dobar čovjek i bijaše prijatelj još tvoga oca. Ali, jer sam mu odstupila pravo da mjesto mene prima mirovinu, morala sam čekati da se dug izravna, a izravnat je istom sada, tako da ti do sada nisam mogla ništa slati. Ali sada, hvala bogu, čini mi se da ti mogu još poslati, a i uopće možemo sada da se pohvalimo dobrom srećom, te hitim da ti to javim. Ponajprvo, ti i ne sanjaš, mili Rodja, da sestra tvoja evo već mjesec i po živi kod mene, pa se mi nećemo ni rastajati više. Slava tebi, Gospode, svršile su se njezine muke, ali ću ti sve redom pripovijedati da doznaš kako je sve bilo i što smo mi od tebe krile dosad. Kad si mi prije dva mjeseca javio da si doznao od nekog kako Dunja mnogo trpi od prostaštva u kući Svidrigajlovih i zatražio od mene da te točno izvijestim – što sam ti mogla odgovoriti? Da sam ti javila pravu istinu, ti bi, možda, sve ostavio i makar pješice došao nama, jer znam tvoj karakter i tvoje osjećaje i ti ne bi dopustio da ti vrijeđaju sestru. I sama sam očajavala, ali što sam mogla? Nisam onda još ni sama znala pravu istinu. Glavna je pak neprilika bila u tom što je Dunečka, kad je lanjske godine stupila u njihovu kuću kao guvernanta, uzela predujam od punih sto rubalja, s pogodbom da joj se mjesečno odbija od plaće, pa nije dakle mogla ostaviti mjesto dok se ne namiri dug. A tu je svotu, sada ti mogu sve objasniti, premili Rodja, uzajmila više zbog toga da tebi pošalje šezdeset rubalja, što su ti onda onoliko bili potrebni, te si ih i dobio lani. Mi smo te onda prevarile i napisale da je to od prijašnje Dunečkine uštede, ali to nije bilo tako, a sada ti javljam pravu istinu, jer sada je sve s voljom božjom okrenulo nabolje, te ti moraš znati kako te ljubi Dunja i kakvo zlatno srce ima. Gospodin Svidrigajlov je isprva postupao s njom zaista vrlo grubo, te je bio neučtiv i podrugivao joj se za stolom... Ali neću da spominjem sve te nemile potankosti da te ne uzrujavam bez potrebe, jer sada je svemu kraj. Ukratko, Dunečki je, uza sav dobar i plemenit postupak Marfe Petrovne, supruge gospodina Svidrigajlova, i svih ukućana, bilo vrlo teško, osobito onda kad bi gospodin Svidrigajlov, po staroj svojoj navadi još iz pukovnijskog života, bio pod Bakhovom vlašću. Ali što je bilo poslije? Pomisli, taj se mahnitac odavno već bio pomamio za Dunjom, ali je to prikrivao tobožnjom prostotom i prezirom prema njoj. Možda se i sam stidio i užasavao shvaćajući i sam da je već vremešan čovjek i otac porodice a gaji tako lakoumne nade, te se i zato ljutio nehotice na Dunju. A možda je on prostotom svojega ponašanja i porugama htio samo sakriti istinu od drugih. Ali se napokon nije mogao uzdržati, nego se drznuo da predloži očitu i gnusnu ponudu, obećavajući joj svakakve nagrade, a i to da će sve ostaviti i s njom otići u drugo selo ili u inozemstvo. Lako ti je zamisliti sve njene muke! Ostaviti odmah mjesto nije mogla, ne samo zbog duga, nego i iz obzira prema Marfi Petrovnoj, koja bi mogla odjedanput posumnjati, te bi onda buknuo u porodici razdor. A i za Dunečku bi to velik skandal bio, jer to ne bi samo tako prošlo. Bilo je i mnogo drugih uzroka, tako da Dunja nikako nije mogla računati da će se prije šest tjedana osloboditi iz toga užasnog doma. A ti znaš Dunju, znaš kako je razumna i čvrsta značaja. Dunečka zna mnogo trpjeti, pa i u najtežim slučajevima umije naći u sebi toliko plemenitosti da ne izgubi svoju čvrstoću. Često smo se dopisivale, a ona čak ni meni nije ništa javljala samo da me ne uzbudi. Do raspleta je došlo neočekivano. Marfa Petrovna je slučajno prisluškivala dok je njezin muž nagovarao u vrtu Dunečku, pa sve naopako razumjela, pomislila da je Dunečka svemu uzrok, i nju okrivila za sve. Tu se odmah u vrtu odigrao strahovit prizor: Marfa Petrovna je čak i udarila Dunju i nije htjela uopće ni da sluša, nego cijeli sat vikala, i napokon naredila da Dunju odmah odvezu meni u grad, na običnim seljačkim taljigama, u koje su pobacali sve njene stvari, rubeninu, haljine, kako su ih našli ni svezane, ni složene. A onda još udario pljusak, i Dunja, uvrijeđena i osramoćena, morade sa seljakom prevaliti u nepokrivenim taljigama cijelih sedamnaest vrsta. Pomisli sada, što sam ti mogla odgovoriti na tvoje pismo koje sam dobila prije dva mjeseca, i o čemu bih ti mogla pisati? Bila sam očajna; istinu ti nisam smjela pisati, jer bi bio vrlo nesretan, ogorčio bi se i ozlojedio, a i kako bi mogao pomoći? Još da sebe upropastiš – a i Dunečka mi je branila; da pak pismo ispunim tračarijama o koječem, a na duši mi je toliki jad, to nisam mogla. Cijeli su mjesec kod nas po cijelom gradu kolale brbljarije o toj zgodi, te je već došlo tako daleko da od prezirnih pogleda i šaptanja nisam mogla s Dunjom ni u crkvu, a i pred nama su naglas razgovarali o tom. Svi nam se znanci otuđili, svi su nas prestali čak i pozdravljati, a kako sam pouzdano doznala, trgovački su pomoćnici, a i neki pisari, u namjeri da nas ljutito uvrijede, premazali katranom kućna vrata, tako da su i vlasnici kuće tražili da se iselimo iz stana. Sve je to skrivila Marfa Petrovna kojoj je pošlo za rukom da po svim kućama obijedi i okalja Dunju. Ona je kod nas poznata sa svima i toga se mjeseca svaki čas dovozila u grad, pa kako je nešto brbljava i voli pripovijedati o svojim obiteljskim prilikama, a osobito se svima i svakom tužiti na muža, što nikako ne valja, to je ona za kratko vrijeme razglasila tu zgodu ne samo po gradu nego i po kotaru. Ja sam se razboljela, ali je Dunečka bila čvršća od mene, i da si je vidio kako je ona sve trpjela, te i mene tješila i bodrila! Anđeo je ona! Ali po milosti božjoj naše se muke dokončaše: gospodin Svidrigajlov se predomislio i pokajao se, požalio valjda Dunju i predočio Marfi Petrovnoj potpune i jasne dokaze o Dunečkinoj nevinosti, i to: pismo koje je Dunja još prije nego što ih je Marfa Petrovna zatekla u vrtu morala napisati i dati njemu da izbjegne lična objašnjavanja i tajne sastanke, koje je on navalice tražio, a to je pismo nakon odlaska Dunečkina ostalo u rukama gospodina Svidrigajlova. U pismu ga ona žestoko i oštro negodujući prekorava što se vlada prema Marfi Petrovnoj tako neplemenito, te mu predočuje da je otac i da ima obitelj, i da je napokon gadno da muči i unesrećuje djevojku koja je ionako nesretna i bez zaštite. U jednu riječ, mili Rodja, pismo je napisano tako plemenito da sam ridala kad sam ga čitala, a ni danas ga još ne mogu da čitam bez suza. Osim toga je u Dunjinu korist svjedočila i služinčad koja je vidjela i znala mnogo više nego što je slutio sam gospodin Svidrigajlov, kako to svagda i biva. Marfa Petrovna bila je potpuno poražena i »nanovo ubijena«, kako nam je sama priznala, ali se zato posvema uvjerila o Dunečkinoj nevinosti, te se odmah sutradan, u nedjelju, dovezla ravno u stolnu crkvu i ondje klečeći, u suzama, molila Bogorodicu neka joj dade snage da podnese ovu novu kušnju i izvrši svoju dužnost. Onda je iz stolne crkve, nikome ne svrćući, došla ravno nama, sve nam ispripovijedala, gorko se naplakala te, iskreno se kajući, izgrlila Dunju i zamolila da joj oprosti. Još toga jutra, nimalo ne oklijevajući, ravno od nas krenula je po svim kućama u gradu, te svuda, najlaskavijim riječima po Dunečku, roneći suze, uskrsavala njenu nevinost i plemenitost njenih osjećaja i vladanja. Štoviše, svima je pokazivala i naglas čitala Dunečkino pismo gospodinu Svidrigajlovu i dala da ga čak prepisuju. (To je bilo, čini mi se, već i previše.) Tako je nekoliko dana redom pohađala sve u gradu, jer su se neki počeli vrijeđati što je drugima davala prednost, pa je sada uvela red i u svakoj su je kući unaprijed očekivali, i svi su znali da će taj dan i taj sat Marfa Petrovna ondje i ondje čitati ono pismo, a na takvo bi se čitanje opet skupljali i oni koji su pismo već nekoliko puta za redom čuli i kod svoje kuće, i kod drugih znanaca. Moje je mišljenje da je tu bilo mnogo štošta suvišno, ali je Marfa Petrovna već takve naravi. Ali je barem posve vratila Dunečki čast i sva je gnusoba toga pala kao neizbrisiva sramota na njena muža, kao na glavnog krivca, tako da ga i ja žalim; preoštro su postupali s tim mahnitim čovjekom. Dunju pak stadoše odmah zvati da poučava u nekim kućama, ali je ona odbila. Uopće joj svi stadoše odjedanput iskazivati osobito poštovanje. Sve je to ponajviše i pripomoglo ovom neočekivanom slučaju koji mijenja, može se reći, našu sudbinu. Znaj, dakle, mili Rodja, da je Dunja zaprošena, i da je ona već pristala, pa ti to i hitim javiti što prije. Premda se to svršilo i bez tvojega savjeta, nećeš se valjda ljutiti ni na mene ni na sestru, jer ćeš i sam iz svega ovog razabrati da nismo mogle čekati i odgađati do tvog odgovora. A ti ne bi ni mogao sve valjano presuditi kad nisi tu. A dogodilo se ovako. On je već dvorski savjetnik, Petar Petrovič Lužin, a daleki je rođak Marfe Petrovne, koja je mnogo pripomogla u tom. Započeo je tim da je po njoj poručio kako bi se želio upoznati s nama, pa je primljen kako se pristoji, pio je kavu, a sutradan poslao pismo u kojem vrlo uljudno iznosi ponudu i moli za skori i konačni odgovor. On je radin i zaposlen čovjek i žuri se sada u Petrograd, jer mu je svaki čas dragocjen. Mi smo, razumije se, u prvi mah bile veoma preneražene, jer se sve to odigralo prebrzo i iznenada. Mislile smo i premišljale zajedno cijeli taj dan. On je valjan i osiguran čovjek, služi na dva mjesta i već ima svoju glavnicu. Ima mu, doduše, već četrdeset i pet godina, ali je prilično ugodne vanjštine i još se može svidjeti ženama, pa i inače je vrlo solidan i pristojan, samo nešto mrk i nekako ponosit. Ali se to možda samo čini tako, na prvi pogled. A i upozoravam te, mili Rodja, kad se sastaneš s njim u Petrogradu, što će vrlo skoro biti, nemoj o njemu suditi prenaglo i prežestoko, kako je tvoja navada, ako ti se na prvi pogled ne bude štogod svidjelo u njega. Kažem to za svaki slučaj, premda sam uvjerena da će on i na te učiniti ugodan dojam. Osim toga, da progledaš kakvoga mu drago čovjeka, moraš biti prema njemu pažljiv i oprezan da ne zapadneš u pogrešku i u predrasudu, jer njih ti je poslije teško ispraviti i izgladiti. A kako se po mnogim znacima čini, Petar Petrovič je veoma čestit čovjek. Odmah kod prvog posjeta izjavio nam je da je on čovjek pozitivan, ali u mnogom pristaje, kako sam veli, »uz načela najmlađih naših pokoljenja« i neprijatelj je svih predrasuda. I još je mnogo štošta govorio, jer je ponešto tašt i veoma voli da ga slušaju, ali to, napokon, i nije mana. Ja sam, dabome, veoma malo razumjela, ali mi je Dunja protumačila da on nije, doduše, osobito naobražen, ali je uman čovjek, a čini se i dobar. Ti znaš, Rodja, sestrinu narav. Ona je čvrsta, razborita i velikodušna djevojka, premda je vatrena srca; to sam dobro zapazila u nje. Razumije se da ni u nje ni u njega nema osobite ljubavi, ali Dunja nije samo pametna djevojka, nego je i stvorenje plemenito kao anđeo, te će smatrati za svoju dužnost da usreći muža, a on će se opet starati o njenoj sreći, a u ovo posljednje nemamo zasad osobitoga razloga da sumnjamo, premda se sve prebrzo svršilo, mora se priznati. Uz to je on veoma razborit čovjek, te će, dabome, i sam uvidjeti da je njegova sreća u braku to sigurnija što Dunečka bude sretnija s njim. A što se tiče kojekakvih nejednakosti u naravi, kojekakvih starih navada i čak nekog nesuglasja u mislima (bez čega ne može da bude ni u najsretnijim brakovima), o tome mi je sama Dunečka rekla da se uzda u sebe; ne treba se tu uznemirivati, jer ona može mnogo da podnese, samo ako sve inače bude pošteno i pravo. On se, na primjer, i meni učinio u prvi mah nekako grubim, ali možda zato što je prostodušan, pa tako vjerojatno i jest. Kod drugog posjeta, na primjer, kad je već bio dobio pristanak, rekao je u razgovoru da je već i prije, dok još nije znao za Dunju, odlučio bio da uzme čestitu djevojku, ali bez miraza, i svakako onakvu koja je već iskusila bijedu, jer muž, veli on, ne treba ničim biti obavezan ženi, nego je mnogo bolje da žena smatra muža za svoga dobročinitelja. On je to, da odmah pridodam, izrekao nešto mekše i prijaznije nego što sam napisala, jer sam zaboravila onaj pravi izraz, i sjećam se samo misli, a osim toga nije on to rekao nipošto namjerice, nego se očevidno zabrbljao u živom razgovoru, te se poslije još i trudio da to ispravi i ublaži; ali meni se ipak učinilo nekako grubo, i ja to poslije rekoh Dunji. Ali mi Dunja čak zlovoljno odgovori da »riječi još nisu djelo«, i to je, dabome, istina. Prije nego što se odlučila, Dunja nije cijele noći ni okom trenula, nego, misleći da ja još spavam, ustala s postelje te je svu noć hodala gore-dolje po sobi; napokon je klekla, te se dugo, žarko molila pred ikonom, a ujutro mi rekla da se odlučila.

Spomenula sam već da Petar Petrovič polazi sada u Petrograd. Ondje ima mnogo posla, a i nakan je otvoriti u Petrogradu odvjetničku kancelariju. Davno se već bavi svakakvim tužbama i parnicama, i baš je nedavno dobio neku znatnu parnicu. A u Petrogradu se mora zadržati još osim toga što ima neki važan posao kod senata. Tako on može i tebi, mili Rodja, biti od koristi u svemu, a ja i Dunja već smo zaključile da bi ti već od danas zaista mogao započeti svoju buduću karijeru i držati svoju sudbinu već potpuno određenom. Oh, da bude tako! Bila bi takva sreća da se ne bi mogla nizašto drugo smatrati, nego baš za milost Svevišnjega. Dunja jedino o tom i sanja. Već smo se usudile o tom natuknuti Petru Petroviču nekoliko riječi. On je odgovorio oprezno i rekao da naravno ne može biti bez tajnika, pa je, dabome, bolje plaćati plaću rođaku nego tuđem, ako samo onaj bude sposoban (kao da ti ne bi bio sposoban!), ali je odmah rekao da sumnja hoćeš li imati vremena da radiš u njegovoj kancelariji. Onda se i završilo na tome, ali Dunja sada ni na što drugo ne misli. Nekoliko je dana već kao u nekoj groznici, te je skovala već cio plan, kako ćeš ti poslije biti drug, i čak kompanjon Petru Petroviču u njegovim parničnim poslovima, pogotovo jer si ionako na pravnom fakultetu. Ja se, Rodja, potpuno slažem s njom, odobravam njene planove i nade i smatram ih kao sasvim vjerojatne; uz sve sadašnje sustezanje Petra Petroviča, koje se lako može objasniti (zato što on tebe još ne poznaje), Dunja je tvrdo uvjerena da će od budućeg muža dobrotom postići sve, ona je sigurna u to. Mi smo, razumije se, pazile da pred Petrom Petrovičem ne izlanemo bilo što od tih naših daljnjih sanjarija, u prvom redu, da ćeš mu ti biti kompanjon. On je razuman čovjek i možda bi to primio veoma hladno, jer bi mu se sve činilo pukom sanjarijom. Isto tako nismo mu ni ja ni Dunja ni riječi rekle o našoj tvrdoj nadi da će nam on priskočiti i tebe pomagati novcem dok si na sveučilištu; nismo govorile, prvo zato, jer će se to i samo od sebe udesiti poslije, i on će se jamačno i sam ponuditi bez suvišnih riječi (te kako bi i odbio Dunečki!), pogotovu gdje mu ti možeš biti desna ruka u kancelariji i da tu pomoć ne dobivaš kao znak dobročinstva, nego kao zasluženu plaću. Tako hoće Dunečka da to udesi, a ja se sasvim slažem s njom. Drugo, nismo govorile pak zato, jer sam osobito željela da mu ti budeš ravan kad se naskoro sastanete. Dunja mu je zanosno govorila o tebi, a on veli da svakoga čovjeka treba najprije da promotriš svojim očima izbliza, pa da onda o njem sudiš, a on kani da stvori o tebi mišljenje pošto se upozna s tobom. Znaš li što, mili moj Rodja, meni se čini zbog nekih razloga (uostalom nipošto zbog Petra Petroviča, nego tako, zbog nekih svojih, ličnih, možda i babljih, ženskih hirova) – čini mi se da će bolje biti ako budem, pošto se oni uzmu, živjela sama, kao što i sada živim, a ne zajedno s njima. Ja sam potpuno uvjerena da će on biti toliko plemenit i učtiv, te će me i sam pozvati i ponuditi mi da se više ne rastajem od kćerke, a što dosad još nije govorio, razlog je, svakako, taj što se to samo po sebi razumije; ali ću odbiti, počesto sam viđala u životu da punice nisu osobito drage zetovima, a ja ne samo da ne želim biti nikome nimalo na teret, nego hoću i sama da budem sasvim slobodna, sve dok imam bilo kakav zalogaj i takvu djecu kakva ste ti i Dunečka. Budem li mogla, nastanit ću se u vašoj blizini, jer sam, Rodja, za kraj u pismu ostavila ono što je najugodnije: znaj, dakle, milo čedo moje, da ćemo se možda sastati opet svi, i sve troje se izgrliti prvi put nakon tri godine. Već je doista odlučeno da ćemo ja i Dunja u Petrograd, ne znam kada, ali svakako vrlo, vrlo brzo, možda već za tjedan dana. Sve zavisi od odluke Petra Petroviča, koji će nam odmah javiti čim se bude snašao u Petrogradu. On bi želio zbog nekih razloga što više požuriti vjenčanje, i čak da se svadba održi, ako bude moguće, za mesojeđa, a ako ne uspije zbog kratkoće roka, ono odmah poslije Gospojinskoga posta. Oh, kako ću biti sretna kad te privijem na svoje srce. Dunja je posve uzbuđena od veselja što će se s tobom sastati, pa je jedanput u šali rekla da bi već zbog toga pošla za Petra Petroviča. Anđeo je ona! Ništa ona ne pripisuje ovom pismu, nego mi samo naređuje neka napišem da želi mnogo govoriti s tobom, toliko mnogo, te joj se i ne da laćati pera, jer u nekoliko redaka ne možeš ništa napisati već se samo uzbuđuješ, nego te grli od srca i šalje ti nebrojene poljupce. Ali unatoč tome što ćemo se možda vrlo brzo sastati, ovih ću ti dana poslati novaca što god više budem mogla. Sada, kad su svi doznali da se Dunečka udaje za Petra Petroviča, i moj je kredit odjedanput porastao, te znam pouzdano da će mi sada Afanasij Ivanovič uzajmiti, na račun moje mirovine, čak i sedamdeset i pet rubalja. Poslala bih ti i više, ali se bojim naših putnih troškova; Petar Petrovič bio je, doduše, tako dobar te je preuzeo jedan dio troška za naš put u prijestolnicu, to jest ponudio se sam da će otpremiti na svoj trošak naš prtljag i veliki kovčeg (nekako po znancima), ali moramo misliti i na dolazak u Petrograd, jer ne možemo onamo bez prebijene pare, bar za prve dane. Sračunala sam, uostalom, s Dunečkom sve do sitnice, pa je izišlo da put neće biti skup. Do željeznice je od nas svega devedeset vrsta, a mi smo se već, za svaki slučaj, pogodile s jednim našim znancem, seljakom vozarom; a onda ćemo ja i Dunečka lijepo da se odvezemo u trećem razredu. Možda ću, dakle, uspjeti da ti ne pošaljem samo dvadeset i pet rubalja, nego, po svoj prilici, trideset. Ali, dosta je; dva sam arka sasvim ispisala i nema više mjesta; cijeli naš životopis; pa i jest se nagomilalo mnogo događaja! A sada, mili moj Rodja, grlim te do skoroga našeg viđenja i blagosiljam materinskim blagoslovom. Voli Dunju, svoju sestru, Rodja; voli je onako kako ona tebe voli, i znaj da ona tebe voli beskrajno, više nego sebe. Ona je anđeo, a ti, Rodja, ti si nama sve – sva naša nada i sve uzdanje. Samo ti budi sretan, pa ćemo biti sretne i mi. Moliš li se Bogu, Rodja, kao nekada, i vjeruješ li ti u milost Stvoritelja i Spasitelja našega? Bojim se u srcu da nije i tebe snašlo to novo moderno bezvjerje? Ako jest, ja se za tebe Bogu molim. Sjeti se, mili, kako si još u djetinjstvu, za živa oca, tepao molitve meni na koljenima i kako smo svi mi bili sretni! Zbogom ili, bolje, do viđenja! Grlim te od sveg srca i cjelivam te bezbroj puta.

Tvoja do groba

Puljherija Raskoljnikova«

Gotovo za sve vrijeme dok je Raskoljnikov čitao, od samoga početka pisma, lice mu bijaše veoma vlažno od suza; ali kad je dočitao, bijaše blijedo, iskrivljeno od grča; žučljiv, zao smiješak titrao mu je na usnama. Prilegne glavom na tanko, izlizano uzglavlje i poče premišljati, dugo premišljati. Srce mu se veoma uskucalo i misli se veoma uskomešale. Napokon mu se smuči i bude tjeskobno u toj žutoj sobici, nalik na ormar ili na kovčeg. Pogled i misao tražili su prostora. Zgrabi šešir i iziđe, ali sada bez straha hoće li koga sresti na stubama: sad je zaboravio na to. I udari pravcem prema Vasiljevskom otoku preko V...skog prospekta,[4] kao da se žuri onamo po poslu, ali je po običaju išao i ne zapažajući kamo ide, šapćući sam sebi, pa i razgovarajući sa sobom, na veliko čudo prolaznika. Mnogi su ga držali za pijanca.

[1] Rjazanske gubernije

[2] Jedan lot = 13 grama.

[3] Dunja, Dunečka, de. od Avdotja, Jevdokija (Eudoxia).

[4] Voznesenski prospekt.

IV

Majčino ga je pismo izmučilo. Ali o onome najglavnijem i najvažnijem nije u njega bilo kolebanja ni na časak, već ni onda dok je čitao pismo. O jezgri svega toga on je u svojoj glavi odlučio, i jednom zauvijek odlučio. »Tog braka neće biti dok ja živim, i nek gospodin Lužin ide do đavola!«

»Jer je to očevidno«, mrmljao je u sebi, smješkajući se i slaveći zlobno unaprijed uspjeh svoje odluke. »Ne, mama, ne, Dunja, nećete vi mene prevariti... I još se ispričavaju što me nisu pitale za savjet, nego su bez mene o svemu odlučile! Koješta! Misle one da se sada više ne može raskinuti; da vidimo, može li se ili ne može! Divna li mi izgovora: »Takav je«, veli, »poslen čovjek Petar Petrovič, takav poslen čovjek da se ni ženiti ne može drugačije nego na diližansi ili čak u vlaku.« Ne, Dunečka, sve vidim i znam o čemu namjeravaš mnogo razgovarati sa mnom; znam i ja to o čemu si ti cijelu noć premišljala hodajući po sobi, i zašto si se molila pred Kazanskom Bogorodicom u maminoj spavaćoj sobi. Teško se penjati na Golgotu. Hm! Odlučeno je, dakle, jednom zauvijek: za poslenoga i razborita čovjeka izvoljevate se udavati, Avdotja Romanovna, za čovjeka koji ima svoju glavnicu (već ima svoju glavnicu, to je solidnije i jače se doima), koji služi na dva mjesta, i pristaje uz načela naših najmlađih (kako piše mama), i čini se dobar, kako primjećuje sama Dunečka. To čini se divnije je od svega! I ta se ista Dunečka udaje radi toga čini se!... Divno... Divno!«

»...A da mi je ipak znati zašto mi mama piše o tim »najmlađim pokoljenjima?« Je li samo zato da okarakterizira ličnost ili s posve drugom svrhom: da mene pridobije za gospodina Lužina? Oh, kako su lukave! Da mi je razjasniti samo još jednu činjenicu: koliko su one bile iskrene jedna prema drugoj; onoga dana i one noći, i za sve ovo posljednje vrijeme? Jesu li sve riječi što su ih izmijenile otvoreno izrečene, ili su obadvije razumjele da je i u jedne i u druge jedno u srcu i u mislima, te i ne treba sve izgovarati naglas, i da je zaludno zalijetati se. Tako je, po svoj prilici, donekle i bilo; po pismu se vidi: mami se učinio nešto grub, a naivna mama odmah saletjela Dunju sa svojim napomenama. A ona se, naravno, rasrdila i »odgovorila zlovoljno«. Dakako! Tko se i ne bi ražestio kad je sve tako razumljivo i bez naivnih pitanja, i kad je tako odlučeno da ne treba više ništa govoriti. I što to ona piše meni: »Voli Dunju, Rodja, a ona tebe voli više nego sebe«; ne grize li nju samu tajom savjest poradi toga što je pristala da žrtvuje kćer? »Ti si naše uzdanje, ti si nama sve!« O, mama!...« Sve je jače i jače kipio bijes u njemu, te da je u ovaj čas sreo gospodina Lužina, ubio bi ga valjda!

»Hm!... istina je – nastavi on slijedeći vihor misli što je bjesnio u glavi – istina je da čovjeku treba »pristupati pažljivo i oprezno da ga upoznaš«; ali gospodin Lužin je jasan. A što je glavno, on je poslovan čovjek i, »čini se, dobar«, ta nije šala, postarao se za prtljagu, veliki kovčeg otprema na svoj račun! Onda, pa zar onda nije dobar? A njih dvije, zaručnica i mati, naimaju seljaka, taljige rogožinom pokrivene. (Ta putovao sam ja tako!) Ništa! Samo devedeset vrsta, »a onda ćemo lijepo u trećem razredu« tisuću vrsta. I pametno je: pružaj noge prema pokrivaču; zar tako, gospodine Lužinu? Ta to je vaša zaručnica... I zar niste mogli znati da mati uzaima za putni trošak na svoju mirovinu? Naravno, to je vaš zajednički trgovački posao, koji objema stranama donosi jednaku korist i jednake dijelove, znači i izdaci idu na pola: ako smo braća, kese nam nisu sestre, kako poslovica veli. Ali i tu ih je poslovni čovjek nasamario malo: prtljaga manje stoji nego njihov put, a možda će mu je i besplatno prenijeti. Zar dakle njih dvije ili to ne vide, ili namjerice ne primjećuju? I zadovoljne su, eto, zadovoljne! A kad još pomisliš da su ovo samo cvjetovi, a da plodovi tek dolaze! Evo što je tu važno; nije važna škrtost ni tvrdičluk, nego ton svega tog. Ta to će biti i ton nakon svadbe, proročanstvo... A i kamo srlja mama? S čim će ona ići u Petrograd? S tri rublja ili s dvije »bančice«, kako veli ona... starica... hm! Od čega ona namjerava živjeti dalje u Petrogradu? Ta ona je i sama nekako dokučila da kod Dunje ne može živjeti nakon udaje, čak ni u početku! Onaj se mili čovjek jamačno nekako zaletio, odao se, premda se mama obadvjema rukama brani od toga: »Sama ću«, veli, »odbiti«. U što se, dakle, ona i u koga uzda; u onih sto i dvadeset rubalja mirovine, po odbitku duga Afanasiju Ivanoviču? Plete ona ondje zimske rupce, veze navlake za rukave, kvari stare oči. Ali rupci donose svega dvadeset rubalja na godinu uz onih sto i dvadeset rubalja, znam ja. Uzdaju se, dakle, ipak u plemenitost gospodina Lužina: »Sam će«, misle, »ponuditi, moliti«. Hoće baš! Tako to svagda biva u tih šilerovskih krasnih duša: do posljednjega časa kite čovjeka paunskim perjem, do posljednjega se časa nadaju dobru, a ne zlu; slute, doduše, da će se na zlo okrenuti, ali nizašto neće prije da izreknu pred sobom pravu riječ, peče ih čim pomisle na to; obadvjema se rukama brane od istine sve dotle dok ih taj čovjek, koga su u zvijezde kovale, sam ne zvrcne po nosu. Da mi je znati, ima li gospodin Lužin kakvih ordena; okladio bih se da mu o petlji visi Anin red i da ga on prikapča kad ide na objede dobavljačima i trgovcima. Prikopčat će ga valjda i o svojoj svadbi. Đavo ga odnio!...«

»Pa mami se i ne čudim, bog bio s njom, ona je već takva, ali Dunja? Dunečka, mila, ta ja vas znam! Bila vam je dvadeseta godina kad smo se posljednji put vidjeli: značaj sam vaš shvatio. Mama eto piše kako »Dunečka može mnogo da podnese«. To sam ja i znao. To sam ja znao i prije dvije i pol godine i odonda sam dvije i pol godine razmišljao o tom kako »Dunečka može mnogo da podnese.« Kad već može da podnese gospodina Svidrigajlova sa svim posljedicama, onda zaista može mnogo da podnese. A sada smislila, zajedno s mamom, da može podnijeti i gospodina Lužina, koji iznosi teoriju o prednosti onih žena koje muževi uzimaju iz siromašnih slojeva i tako im iskazuju dobročinstvo, a izlaže to gotovo već prvi prvom sastanku. Pa, recimo, da se »zaletio«, premda je on razborit čovjek (tako da se možda i nije zaletio, nego mu je bila namjera da to što prije razjasni), e Dunja, Dunja! Ta ona je tog čovjeka prozrela, a ipak će živjeti s tim čovjekom! Ta ona će se suhim kruhom hraniti i vodu će piti, a dušu svoju neće prodati i svoju duševnu slobodu, neće dati za komfor; neće je dati za cijeli Schleswig-Holstein,[1] a kamoli za gospodina Lužina. Ne, nije takva Dunja bila, koliko ja znam, i... naravno, nije se ni sada promijenila... Što ćeš! Teški su Svidrigajlovi! Teško je cijeloga života potucati se po gubernijama kao guvernanta za dvjesta rubalja, ali ipak znam da će moja sestra radije poći među Crnce[2] kakvom plantažeru, ili među Letonce[3] baltijskomu Nijemcu, nego da svoj duh i svoj moralni osjećaj okalja vezom s čovjekom kojega ne poštuje i koji je ne zaslužuje – zauvijek – jedino zbog lične koristi! I sve da je gospodin Lužin od suha zlata ili pravog briljanta, ni onda ne bi pristala da bude zakonita suložnica gospodinu Lužinu! Zašto dakle pristaje sada? Što je, dakle, prosrijedi? A odgonetka? Sve je jasno: zbog same sebe, svog komfora, čak ni da bi sebe spasila od smrti, neće se prodati, a za drugoga će se eto prodati! Zbog dragog, obožavanog čovjeka prodat će se! Sve će prodati! O, tu ćemo mi, kad se zbije zgoda, prigušiti i naš moralni osjećaj; slobodu, mir, pa i savjest, sve ćemo iznijeti na sajam starudija. Do bijesa i život! Neka samo ta naša ljubljena bića budu sretna! I ne samo to, nego ćemo izmisliti i svoju kazuistiku, naučit ćemo od jezuita, te ćemo možda i same sebe umiriti na neko vrijeme, uvjeriti sebe da tako treba da bude, zaista treba da bude tako radi plemenita cilja. Takvi mi i jesmo, sve je jasno kao dan. Jasno je da se tu ni o kom drugom ne radi nego o onom Rodionu Romanoviču Raskoljnikovu, i da se on tu nalazi u prvom planu. Pa da, može ga usrećiti, na sveučilištu ga može uzdržavati, načiniti ga kompanjonom u kancelariji, budućnost mu osigurati, može on onda još poslije postati bogataš, ugledan poštovan a može čak da završi život kao poštovan čovjek! A mati? Ta tu se radi o Rodji, o dragom Rodji, prvencu! Kako ne bi za ovakva prvenca žrtvovala čak i ovakvu kćer! O, draga i nepravedna srca! Ta što ćete: onda ne bi možda zazirala ni od Sonečkina udesa! Sonečka, Sonečka Marmeladova, vječna Sonečka, dok je svijeta i vijeka! A žrtvu, jeste li vas dvije posve ocijenile žrtvu? Jeste li? Odgovara li snazi? Je li od koristi? Je li razumno? Znate li vi, Dunečka, da Sonečkin usud ni po čemu nije gadniji od života s gospodinom Lužinom? »Ljubavi tu ne može biti«, piše mama. Ali što onda ako osim ljubavi ne može biti ni poštovanja, nego, naprotiv, postoji gađenje, prezir, mržnja, šta onda? Onda opet, naravno izlazi na ono da treba paziti na čistoću. Zar nije istina? Razumijete li, razumijete li vi što ta čistoća znači? Razumijete li vi da je Lužinova čistoća ono isto što i Sonečkina čistoća, a možda još i gora, gadnija, podlija, jer vi se, Dunečka, ipak nadate velikom komforu, a onamo nije riječ ni o čem drugom nego o smrti od gladi! »Skupa je, skupa ta čistoća, Dunečka!« Ali ako vam onda uzmanjka snage, ako se pokajete? Koliko će biti jada, tuge, proklinjanja, suza, potajnih, koliko će ih biti, jer vi niste više Marfa Petrovna? A što će onda biti od majke? Ta ona je već i sada nemirna, na mukama je; što li će onda kad bude sve sama vidjela? A što će biti od mene?... Ali što ste vi zapravo mislile o meni? Neću ja vaše žrtve, Dunečka, neću, mama! Neće doći do toga dok sam ja živ, neće doći, neće! Ne primam ja to!«

Odjedanput se trgne i zastane.

»Neće doći? A što ćeš ti učiniti da do toga ne dođe? Hoćeš li zabraniti? A kakvo imaš pravo? Što im možeš obećati za uzvrat da bi imao takvo pravo? Da ćeš njima posvetiti cijeli život, svu budućnost, pošto svršiš nauke i dobiješ mjesto? Slušali smo mi to, ali to je na vrbi svirala, a sada? Sada odmah treba učiniti nešto, razumiješ li? A što ti radiš sada? Još ih pljačkaš. A one nabavljaju novce na račun mirovine od sto rubalja i od Svidrigajlovih u zalog! Čime ćeš ti njih očuvati od Svidrigajlovih, od Afanasija Ivanoviča Vahrušina, ti budući milijunašu, ti Zeuse koji upravljaš njihovom sudbinom? Za deset godina? Ali za deset će godina tvoja mati oslijepiti od rubaca, a možda i od suza; sasušit će se od posta; a sestra? Pa, ded smisli, što će biti od sestre nakon deset godina, ili za tih deset godina? Jesi li se domislio?«

Tako je on mučio sebe i dražio tim pitanjima, čak nekako i uživajući u tome. Ali sve to redom nisu bila nova, nisu bila nenadana pitanja, nego stara pitanja koja ga odavno more. Odavno su ga već počela kidati i cijelo su mu srce iskidala. Davno, predavno začeo se u njemu taj sadašnji jad, rastao, gomilao se, te u posljednje vrijeme sazreo i usredotočio se, prevratio se u užasno, ljuto, fantastično pitanje koje mu je izmučilo srce i um, tražeći svom snagom rješenje. A sada je majčino pismo kao grom tresnulo u nj. Jasno je da sada ne valja tugovati ni pasivno patiti i jedino premišljati o tom kako se ta pitanja ne mogu riješiti, nego treba svakako učiniti nešto, i to odmah, što brže. Treba se odlučiti pošto-poto na nešto, ili...

»Ili se sasvim odreći života – zavikne on iznenada bijesno – ponizno se pokoriti sudbini, ma kakva ona bila, jednom zauvijek, prigušiti u sebi sve, odreći se svakoga prava da radiš, živiš i voliš...«

»Razumijete li, razumijete li vi, milostivi gospodine, što to znači kad više nikamo ne možete?« padne mu na pamet jučerašnje Marmeladovljevo pitanje. »Trebalo bi da svaki čovjek može nekamo otići...«

Odjednom se trgne: u glavi mu sine misao, i to opet jedna jučerašnja. Ali se nije trgnuo zato što mu je u glavi sinula ta misao. Znao je, predosjećao je da će mu svakako »sinuti«, i čak ju je čekao; a ta misao nije bila nipošto jučerašnja. Ali razlika je bila u tom što je prije mjesec dana, pa još i jučer, bila samo sanjarija, a sada... sada mu se iznenada javila, ali ne kao sanjarija, nego u nekom novom, groznom i sasvim nepoznatom obliku, i on je odjedanput spozna... Grunulo ga u glavu i pred očima mu se smračilo.

Ogleda se žurno, tražio je nešto. Htio je sjesti i on je tražio klupu; prolazio je sada K...skim bulevarom.[4]Klupu opazi svojih sto koračaja pred sobom. Pođe onamo što je brže mogao; ali putem doživje malu zgodu koja mu je na nekoliko časaka zaokupila svu pozornost.

Ogledavajući se za klupom, opazi da dvadesetak koračaja pred njim ide neka žena, ali isprvice nije obraćao pozornost na nju, kao što ni dosad nije obraćao pozornost na ono što se zbivalo pred njim. Često bi, na primjer, došao kući, a da se nikako nije sjećao kojim je putem došao, pa se već naučio da tako hoda. Ali na ovoj ženi, koja je išla pred njim, bilo je nešto neobično što odmah pada u oči, te mu ona stane pomalo zaokupljati svu pozornost, isprva nehotice i nekako preko volje, a onda sve jače i jače. Snašla ga želja da dokuči što li je to tako neobično u te žene? Ponajprije, ona je zacijelo veoma mlada djevojka, a hoda po toj žegi gologlava, bez suncobrana i bez rukavica, i nekako smiješno razmahuje rukama. Na njoj je haljina od lake svile, ali ju je nekako vrlo čudno obukla, jedva zakopčana, a otraga u struku, na gornjem kraju suknje, razderana; cijeli se komad oderao, pa visi i vije se. Maleni rubac prebačen preko gola vrata, ali i on stoji nekako nakrivo i nahero. A uz to djevojka stupa nesigurno, spotiče se i tetura. Taj susret privuče napokon svu Raskoljnikovljevu pozornost. S djevojkom se sukobi baš kraj klupe, ali kad ona dođe do klupe, izvali se na nju u kut te nasloni glavu na naslon i sklopi oči, očito od velikog umora. On je pogleda i odmah razabere da je trešteno pijana. Neobično mu je i mrsko bilo gledati ovakav prizor. Čak pomisli da se možda vara. Pred njim je posve mlado lice od šesnaest godina, možda i od petnaest – maljucno, bijelo, ljepuškasto, ali posve zajapureno i kao nabuhlo. Djevojka, čini se, gotovo i nije pri potpunoj svijesti; nogu prebacila preko noge i otkrila je više nego što bi trebalo, i kako se po svemu moglo zaključiti, nije baš svjesna da je na ulici.

Raskoljnikov ne sjedne, a ne htjede ni otići, nego je neodlučno stajao pred njom. Ta je ulica vazda pusta, a sada, u dva sata i na ovoj žezi, nije tu gotovo bilo ni žive duše. Ali postrance, svojih petnaest koračaja dalje, na kraju bulevara, bio je stao neki gospodin, koji je, sudeći po svemu, htio također pristupiti djevojci u nekoj namjeri. I on ju je valjda smotrio iz daljine i letio za njom, ali ga je smeo Raskoljnikov. Šibaše ga pakosnim pogledima, ali nastojeći, međutim, da ih Raskoljnikov ne primijeti, te nestrpljivo čekaše da se taj neugodni odrpanac ukloni i da dođe na njega red. Sve je očito bilo razumljivo. Gospodinu je bilo tridesetak godina, bio je krupan, ugojen, bijela i rumena lica, ružičastih usana, s brčićima, veoma kicoški odjeven. Raskoljnikov se strahovito rasrdi; snađe ga odjednom volja da uvrijedi tog ugojenog gizdelina. Ostavi načas djevojku i pristupi gospodinu.

– Hej vi, Svadrigajlove! Što ćete vi tu? – zavikne stišćući šake i smijući se, dok su mu se usne pjenile od bijesa.

– Šta to znači? – oštro zapita gospodin, namrštivši obrve i začudivši se bahato.

– Gubite se!

– Kako se ti usuđuješ, ti gade!...

I on izmahne korbačem. Raskoljnikov poleti put njega dignutih šaka i ne misleći da bi taj krupni gospodin mogao smožditi i dvojicu takvih kakav je on. Ali u taj ga čas netko odostrag zgrabi snažno: među njih stane redar.

– Mir, gospodo, ne tucite se na javnom mjestu! Što hoćete vi? Tko ste vi? – obrati se on oštro Raskoljnikovu, spazivši njegove dronjke.

Raskoljnikov ga pogleda oprezno. Bilo je to čestito vojničko lice sijedih brkova i zalizaka i bistra pogleda.

– Vas ja i trebam – zavikne, hvatajući redara za ruku. – Ja sam bivši student Raskoljnikov... Da i vi znate – obrati se gospodinu. – A vi idite sa mnom, pokazat ću vam nešto...

I kako je uhvatio redara za ruku, povuče ga prema klupi.

– Evo vidite, potpuno pijana, maloprije je išla bulevarom; tko bi je znao kakva je, ali se ne čini da je od toga zanata. Sva je prilika da su je negdje opili i prevarili... prvi put... razumijete?... pa su je tako pustili na ulicu. Pogledajte kako joj je razderana haljina, pogledajte kako je obučena: ta nju su oblačili, nije se sama obukla, a oblačile su je nevješte ruke, muške. To se vidi. A sada pogledajte amo: toga gizdelina, s kojim sam se gotovo potukao, ne poznajem, prvi ga put vidim; i on je nju primijetio uzgred, maloprije, pijanu, neprisebnu, pa i njega sada snašla volja da joj priđe i da je zgrabi – jer je u takvu stanju – i da je odvede nekamo... Tako je to zacijelo; vjerujte da se ne varam. Vidio sam sâm kako ju je pratio i motrio, ali sam ga spriječio, i sada on čeka, mota cigaretu... Valjda mu nećemo dati! Da je otpremimo kući? Što mislite?

Redar za tren sve razumjede i razabra. Što se tiče debelog gospodina, sve je jasno, preostaje još djevojčica. Stari se vojnik nagne nad nju da je izbliza razmotri i iskreno mu se žaljenje javi na licu.

– Ah, jada li! – reče kimajući glavom. – Gotovo još pravo dijete. Prevarili su je, kao sveto! Slušajte, gospođice – poče je zvati – gdje stanujete?

Djevojka rasklopi umorne, mutne oči, tupo pogleda ljude koji je ispituju i odmahne rukom.

– Slušajte – reče Raskoljnikov – evo (on počeprka po džepu i izvadi dvadeset kopjejaka; našlo se), uzmite, najmite fijaker i naredite mu neka je odveze u stan. Samo da nam je doznati gdje stanuje!

Gospođice, ta gospođice! – započne opet redar kad je primio novce. – Odmah ću najmiti fijaker i sam ću vas otpratiti. Kamo želite? A? Gdje stanujete?

– Idem... Napastuju! – promrmlja djevojka i opet odmahne rukom.

– Ah, ah, ne valja tako! Ah, sramota je to, gospođice, velika sramota! – Opet on zakima glavom, stideći se, žaleći i zgražajući. – Muka je to! – obrati se on Raskoljnikovu i sada ga opet letimice pogleda od glave do pete. Učinio mu se valjda čudan i on; u takvim dronjcima, a daje novac!

– Jeste li je našli daleko odavde? – zapita ga.

– Kažem vam: išla je preda mnom, teturala, tu na bulevaru. Kad je došla do klupe, izvalila se odmah na nju.

– Ah, kakva je danas sramota nastala na svijetu. Gospode bože! Tako mlada, i eto se opila! Prevarili je, tako je! Eto su joj i haljinicu razderali... Ah, kakva je pokvarenost nastala sada!... A možda je iz plemićke porodice, iz koje siromašne... Mnogo ih sada ima takvih. Naoko je nekako nježna, kao prava gospođica.

I opet se nagnu nad nju.

Možda i u njega rastu isto takve kćeri – »kao prave gospođice i nježne«, u kojih su navike obrazovane čeljadi i svakojako pomodarsko oponašanje.

– Glavno je – upeo Raskoljnikov – da je ne prepustimo tomu podlacu! Ta on će je još osramotiti! Jasno je kao dan što on želi; eto i ne odlazi, podlac!

Raskoljnikov je govorio naglas i pokazivao rukom pravo na onog. Taj ga ču i već se htjede ponovno razbjesnjeti, ali se predomisli i samo ga prezirno pogleda. Onda se polako udalji još deset koračaja i opet stane.

– Da je ne prepustimo – odgovori potčasnik premišljajući.

– Samo da ona rekne kamo bismo je odvezli, jer inače... Gospođice, ta gospođice! – nagne se opet.

Ona iznenada posve rasklopi oči, pogleda pozorno, kao da je razumjela nešto, ustane s klupe i pođe opet istim putem kojim je i došla.

– Pi, bestidnici, napastuju! – reče ona i opet odmahne. Pođe brzo, teturajući kao i prije. Gizdelin pođe za njom, ali drugom alejom, ne skidajući očiju s nje.

– Ne brinite se, neću dopustiti – reče brkonja odrješito i krene za njima. – Uh, kakva je pokvarenost nastala sada! – ponovi on naglas, uzdišući.

U taj čas kao da je nešto ubolo Raskoljnikova; za jedan tren kao da se nešto prevrnulo u njemu.

– Slušate, hej! – zavikne on za brkonjom.

Ovaj se okrene.

– Pustite! Čemu? Okanite se! Neka se pozabavi! (On pokaže na gizdelina.) Što vas briga?

Redar ga nije razumio te ja razrogačio oči. Raskoljnikov se nasmije.

– E-eh! – reče stari vojnik, mahne rukom i pođe za gizdelinom i djevojkom, pomislivši da je Raskoljnikov ili lud ili još nešto gore.

– Odnio mojih dvadeset kopjejaka! – izgovori Raskoljnikov pakosno kad je ostao sam. – Ali neka uzme i od onoga pa neka pusti djevojku da ode s njim, tako će se i svršiti... I što sam se ja petljao u tu! Zar ja da pomažem? Imam li ja pravo da pomažem? Neka se živi gutaju, što se mene tiče? Kako sam smio dati onih dvadeset kopjejaka? Zar su moje?

Bez obzira na sve te čudne riječi bi mu veoma teško. Sjedne na napuštenu klupu. Misli su mu se razbjegle... A bilo mu je uopće teško misliti u taj čas o bilu čemu. Volio bi se sada sasvim zanijeti u san, zaboraviti sve, onda se probuditi i započeti posve iznovice...

– Jadna djevojčica! – reče kad je pogledao u prazan kut na klupi. – Prenut će se, zaplakat će, onda će mati doznati... Najprije će je istući, onda premlatiti, ljuto i sramotno, možda će je i otjerati... A ako je i ne otjera, nanjušit će je ipak Darje Francovne, i curica će započeti da se povlači kojekuda... Onda evo odmah bolnice (a to biva svagda u onih koje žive kod vrlo čestitih matera i nevaljale su kradom od njih), a, onda... onda opet bolnica... vino... krčme... i opet bolnica... za dvije-tri godine bogalj, pa ako poživi svega devetnaest ili osamnaest godina... Zar nisam viđao takve! A zašto su one postale takve? Pa eto sve na ovakav način... Pi! Neka! Tako, vele, mora biti. Ovoliki postotak, vele, mora svake godine nestati... nekuda... do đavola, valjda, da preostale okrijepi i da im ne smeta. Postotak! Divne su zaista te njihove riječi: tako utješne, naučne. Rekoše: postotak, ne treba se dakle uznemirivati. Da je drukčija riječ, e onda... bilo bi možda nezgodnije... A što onda ako i Dunečka nekako zapadne u taj postotak!... Ako ne u taj, a ono u drugi!

»Kamo ja to idem? – pomisli iznenada. – Čudno. Ta ja sam zbog nečega pošao. Kad sam pročitao pismo, krenuo sam... Na Vasiljevski otok, Razumihinu sam sada pošao, eto... sjećam se. Ali zašto sam krenuo? I otkud mi je baš sada pala na pamet misao da idem Razumihinu? To je značajno.«

Čudio se sam sebi. Razumihin mu je bio jedan od bivših drugova sa sveučilišta. Dok je Raskoljnikov bio na sveučilištu, nije, za čudo, ni imao drugova, od svih se tuđio, nikoga nije pohodio i nije ni volio da ga pohode. Uostalom, brzo su se svi odbili od njega. Nije sudjelovao ni u općim sastancima, ni u razgovorima, ni u zabavama, niti u bilo čemu. Učio je marljivo i zato su ga poštovali, ali ga volio nije nitko. Bio je vrlo siromašan, a nekako naduto ponosan i nedruževan, kao da nešto taji u sebi. Gdjekojim se drugovima činilo da ih sve smatra za djecu, gleda svisoka, kao da ih je sve pretekao i po razvitku, i po znanju, i po načelima, a njihova načela i zanimanja drži za nešto niže.

S Razumihinom se nekako združio, ili baš i nije združio, nego bio razgovorniji i otvoreniji. Ali s Razumihinom nije nitko ni mogao biti drugačiji. To je bio neobično veseo i druževan momak, dobar i prostodušan. Ali se pod tom prostodušnošću krila ozbiljnost i dostojanstvo. Najbolji njegovi drugovi su to shvaćali, i svi su ga voljeli. Bio je veoma bistar, iako zaista nešto priprost. Vanjštine je bio naočite: visok, mršav, vazda loše obrijan, crnokos. Znao se gdjekada kavžiti i bio na glasu kao snažan čovjek. Jedanput je noću, u društvu, jednim zamahom oborio stražara visokog dvanaest veršoka? Piti je mogao kao pijesak, ali je mogao da uopće ni ne pije; mogao je vragovati dozlaboga, ali je mogao da uopće ne vraguje. Razumihin je bio osobit još i po tom što ga nikada nikakve nezgode nisu zbunjivale, i nikakve ga loše prilike, činilo se nisu mogle slomiti. Mogao je stanovati ma i na krovu, mogao je trpjeti najgrđu glad i najljuću zimu. Bio je puki siromah i sam je samcat uzdržavao sebe, zarađujući novac svakojakim poslovima. Znao je nebrojene izvore iz kojih je mogao crpsti zaradu. Jedne godine nije cijele zime nikako grijao sobu, te je tvrdio da je tako i ugodnije, jer se bolje spava u hladnoj sobi. Sada je i on bio prisiljen da napusti sveučilište, ali ne za dugo, nego se svom silom trsio da popravi svoje prilike i da nastavi nauke. Raskoljnikov nije bio kod njega već četiri mjeseca, a Razumihin nije ni znao njegova stana. Jedanput se se, prije dva mjeseca, susreli na ulici, ali je Raskoljnikov odvratio glavu i prešao čak na drugu stranu da ga onaj ne opazi, A Razumihin, premda ga je opazio, prošao je, ne želeći da uznemiruje prijatelja.

[1] Borba oko vojvodstvâ Schleswig i Holstein bila je povod ratu između Njemačke i Danske 1864. i između Prusije i Austrije 1866. Napokon su Schleswig i Holstein pripali Pruskoj.

[2] U novinama se u to doba mnogo pisalo o položaju američkih Crnaca nakon nedavno završenog građanskog rata.

[3] Novine su mnogo pisale i o bježanju Letonaca iz istočno-morskih (pribaltičkih) gubernija gdje su bili bezdušno iskorištavani.

[4] Konjičko-gardijski bulevar.

V

»Zbilja sam htio nedavno da zamolim Razumihina za posao, ili da mi nabavi instrukciju, ili što bilo... – domišljao se Raskoljnikov – ali čime mi sada može pomoći? Sve da mi i pribavi instrukcija, sve da podijeli sa mnom posljednju kopjejku, ako je ima, pa da čak i kupim čizme i odjeću popravim kako bih mogao ići na instrukcije... hm... no, a dalje? Što ću s petacima?[1] Zar meni treba sada to? Smiješno je zaista što sam pošao Razumihinu...«

Pitanje zašto je sada pošao Razumihinu uznemiravalo ga je jače nego što mu se i samom činilo, uzrujano je tražio neko zlokobno značenje u tom svom postupku koji bijaše naoko sasvim običan.

»Što, zar sam htio sve da popravim samo Razumihinom i zar sam svemu izlaz našao u Razumihinu?« – pitao je sebe u čudu.

Premišljao je i protirao čelo i, za divno čudo, nekako iznenada, odjednom i gotovo sama od sebe sinula mu u glavi, nakon duga razmišljanja, sasvim neobična misao.

– Hm... Razumihinu – progovori on odjedanput posve mirno, kao da je to neko konačno rješenje – Razumihinu ću otići, dabome... ali – neću sada... Do njega ću... sutradan nakon onoga, dok ono bude svršeno i dok sve pođe po novom.

I odjedanput se snađe.

– Nakon onoga – zavikne ustajući s klupe. – A zar će se ono dogoditi? Zar će se zbilja dogoditi?

Ostavi klupu i pođe, gotovo potrči; htjede se u prvi mah vratiti kući, ali mu odjedanput posta strašno mrsko vraćati se kući: u tom kutu, u toj užasnoj rupčagi, ondje baš i dozrijeva sve ono evo već već mjesec dana, i dulje; i on pođe kamo ga oči vode.

Nervozna mu se drhtavica pretvorila u neku grozničavu; stala ga hvatati i jeza; žega je strašna, a on zebe. Nekako na silu, gotovo besvjesno, po nekoj unutarnjoj potrebi, započne zagledavati u sve na što nailazi, kao da se svom silom nastoji zabaviti, ali mu je to slabo polazilo za rukom, te je svaki čas zapadao u zamišljenost. A kad bi se prenuo, digao glavu i ogledavao se uokolo, odmah bi zaboravljao o čemu je maloprije razmišljao, pa i to kamo ide. Tako on prođe cijeli Vasiljevski otok, iziđe na Malu Nevu, prijeđe most i skrene na otoke. Zelenilo i svježina svidješe se u prvi mah njegovim umornim očima, vičnima gradskoj prašini, vapnu i golemim kućama, koje stišću i dave. Tu nema ni zapare, ni smrada, ni krčmi. Ali, ubrzo mu se i ti novi, ugodni osjećaji pretvore u bol i razdražljivost. Postajkivao bi pred kakvim ljetnikovcem, ukrašenim zelenilom, gledao kroz ogradu, vidio u daljini, na balkonima i terasama, nagizdane žene i djecu kako trče po vrtu. Osobito ga je zanimalo cvijeće i njega je najdulje promatrao. Sretao je i sjajne kočije, jahače i jahačice; pratio ih radoznalim očima i zaboravljao na njih još prije nego što su mu nestajali s očiju. Jedanput zastane i prebroji svoje novce: imao je oko trideset kopjejaka: »dvadeset redaru, tri Nastasji za pismo – dakle sam Marmeladovima dao jučer četrdeset i sedam ili pedeset kopjejaka«, pomisli, računajući bogzna zašto, ali nabrzo zaboravi čak i to zašto je izvadio novce iz džepa. Sjeti se toga kad je prolazio kraj neke gostionice, neke vrste javne kuhinje, i osjeti da je gladan. Uđe u kuhinju, ispije čašicu votke i pojede nekakav nadjeveni kolač. Dojeo ga je tek vani. Davno već nije pio votke, i ona odmah učini svoje, premda je ispio samo jednu čašicu. Noge odjedanput otežaše i poče ga hvatati san. Pođe kući; ali kad je već bio došao do Petrovskoga otoka, zastane posve iznemogao, skrene s puta, uđe u šikaru, izvali se na travu i odmah zaspi.

U bolesti sni mogu biti neobično izraziti, jasni i izvanredno nalik na javu. Stvara se gdjekada grozomorna slika, ali uvjeti i cijeli proces njena nastajanja tako su vjerojatni i popraćeni takvim finim podrobnostima, koje su, doduše, nenadane, ali tako umjetnički odgovaraju potpunoj cjelini te slike, da ih na javi ne bi smislio taj isti sanjač, makar bio takav umjetnik kao Puškin ili Turgenjev. Takvi se sni, bolesni sni, svagda dugo pamte i veoma se doimaju rastrojenoga i uzbuđenoga čovjekova organizma.

Strašan se san prisnio Raskoljnikovu. Usnio je svoje djetinjstvo, još u njihovu gradiću. Sedam mu je godina i šeta se o blagdanu, pred večer, s ocem izvan grada. Vrijeme je sumorno, dan sparan, mjesto sasvim onakvo kakvo se uščuvalo u njegovoj pameti: u pameti mu je dapače mnogo jače izblijedjelo nego što mu se sada prikazuje u snu. Gradić je pred njim kao na dlanu, nema unaokolo ni vrbe; negdje se daleko, sasvim na kraju neba, crni šumica. Nekoliko koračaja od posljednjega gradskog plota stoji krčma, velika krčma, od koje je on svagda nemilo zazirao i pobojavao se kad god bi na šetnji s ocem prolazio pored nje. Ondje je bilo uvijek mnogo ljudi, ondje su se strašno derali, kikotali, psovali, odurnim, hrapavim glasovima pjevali i često se tukli; oko krčme su se vazda šuljale takve pijane i strašne njuške... Kad bi ih sreo, privijao bi se uz oca i sav drhtao. Kraj krčme je stranputica, vazda prašna, i prašina se na njoj vazda tako crni. Ta stranputica vijuga dalje, te tri stotine koračaja odatle obilazi nadesno gradsko groblje. Usred groblja je kamena crkva sa zelenom kupolom, kamo je dvaput u godinu s ocem i majkom odlazio na službu kad su se služile zadušnice za njegovu baku, koja je već odavno umrla i koju on nije nikada vidio. Nosili su onda sa sobom koljivo u bijeloj zdjeli, u ubrusu, a koljivo je bilo šećerno, od riže i sušaka, koji su bili u rižu pouticani u obliku križa. Volio je tu crkvu i starinske ikone u njoj, ponajviše bez okvira, i staroga svećenika drhtave glave. Do bakina groba, na kojem je ploča, bio je i grob mlađega brata, koji je umro kad mu je bilo šest mjeseci, i koga također nije znao i nije mogao pamtiti, ali mu rekoše da je imao mlađega brata, te se svaki put, kad je dolazio na groblje, pobožno i ponizno križao nad grobićem, klanjao mu se i cjelivao ga. I, eto, prisnilo mu se sada: ide s ocem putem na groblje i prolaze kraj krčme; drži on oca za ruku i u strahu se obazire na krčmu. Nešto mu osobito privlači pozornost: kao da je tu neka zabava, vrve građanke u svečanim haljinama, žene, njihovi muževi i svakojaka klatež. Svi su pijani, svi pjevaju, a pred ulazom u krčmu stoje taljige, ali čudne taljige. Jedne od onih ogromnih taljiga u koje prežu goleme teretne konje, te voze na njima robu i vinsku burad. Volio je svagda promatrati te goleme teretne konje, dugih griva i krupnih nogu, kako idu mirno, odmjerenim korakom i vuku za sobom čitavo brdo, a nikako se i ne upinju, kao da im je lakše s kolima nego bez kola. Ali je sada, začudo, u velike takve taljige upregnuto bilo malo, mršavo, riđasto, seljačko kljusence, jedno od onih što ih je često gledao kako se upinju s kakvim visokim vozom drva ili sijena, pogotovo kad se kola zaglibe ili zapadnu u kolosijek, i onda ih seljaci tako ljuto, tako ljuto mlate knutovima, gdjekada i po njuški i po očima, a njemu je tako teško, tako teško gledati, da bi gotovo zaplakao, te ga mati svaki put uklanja s prozora. Ali sada nastaje odjedanput velika buka: iz krčme izlaze vičući i pjevajući, s balalajkama, nekakvi seljaci, trešteni pijani, u crvenim i modrim košuljama, zaogrnuti kaputima. »Sjedajte svi! – viče jedan od njih, još mlad, debela vrata, mesnata lica, crvena kao mrkva. – Sve ću odvesti, sjedajte!« Ali odmah zaori smijeh i uzvikivanje:

– Takva raga pa da nas odveze!

– A jesi li ti, Mikolka, pri pameti? Ovakvu kobilicu prežeš u takve taljige?

– Ta toj riđuši ima zacijelo dvadeset godina, braćo!

– Sjedajte, sve ću vas odvesti! – viče opet Mikolka, skače prvi u taljige, hvata uzde i staje uspravno sprijeda u taljigama. – Dorat je maloprije otišao s Matvejem – viče on s taljiga – a ta me kobilica samo srdi. Velim – sjedajte! Potjerat ću trkom. Trkom će ona!

I on hvata u ruke knut, uživajući kako će mlatiti riđušu.

– Ta sjedaj, svejedno! – kikoću u rulji. – Čuješ li, trkom će!

– Nije ona trkom trčala valjda već deset godina.

– Potrčat će!

– Ne žalite, braćo, zgrabite svaki svoj knut, spremajte se!

– I hoćemo! Udri!

Svi se kikoću i šaleći penju na Mikolkine taljige. Popelo se šest ljudi, i još bi ih moglo stati. Uzimaju sa sobom jednu ženu, gojnu i rumenu. Ona je u sarafanu,[2] na glavi joj kruna od bisera, na nogama cokule, hrska orahe i osmjehuje se. Uokolo, u skupini, također se smiju, a kako da se i ne smiju: onakva jadna kobilica pa da ovoliki teret povuče trkom! Dva se momka u taljigama odmah mašaju knutova da pomognu Mikolki. Zaori: »Đi!« Kljuse trza iz sve snage, ali ne samo da ne može trkom, nego jedva jedvice i korakom, samo prebira nogama, dašće i kleca pod udarcima ona tri knuta koja pljušte po njoj kao kiša. Smijeh na taljigama i u skupini raste, ali Mikolka se srdi i u bijesu mlati, mlati kobilicu sve češće, kao da zbilja misli da će ona udariti u trk.

– Pustite i mene, braćo! – viče iz gomile jedan momak koji se pomamio.

– Sjedaj! Sjedaj! Sjedajte svi – viče Mikolka – sve će vas odvesti! Umlatit ću je!

Šiba je i šiba i ne zna više od bijesa čime bi je udario.

– Tatice, tatice – viče on ocu – tatice, što to oni rade? Tatice, tuku jadnog konja!

– Hajdemo, hajdemo! – odgovara otac. – Pijani su, luduju, glupani, hajdemo, ne gledaj ih! – i hoće da ga odvede, ali mu se on otima i kao izbezumljen trči konju. Ali je jadnom konju već loše. Gubi dah, zastajkuje, opet se trza, samo što ne pada.

– Mlati namrtvo – viče Mikolka – kad ne ide drugačije. Umlatit ću je!

– Ta zar ti nisi kršteno čeljade, ti đavole! – dovikuje mu neki starac iz skupine.

– Otkud bi ovoliki konjičak vukao onoliki teret! – domeće mu drugi.

– Ubit ćeš konja! – viče treći.

– Ne brini se, moj je! Što me je volja, to i radim. Sjedaj i ti! Sjedajte svi! Hoću svakako da udari u trk!...

Uto prasne grohot i nadjača sve: kobilica nije mogla da podnese onoliko udaranje te se u nemoći stala ritati. Ni starac se nije mogao suspreći pa se nasmiješio. I jest smiješno: ovako jadna kobilica i još se rita!

Još dva momka iz skupine zgrabe knutove i trče kobilici da je tuku s bokova. Svaki pritrčava s druge strane.

– Po njuški, po očima je udri, po očima – viče Mikolka.

– Pjesmu, braćo! – viče netko s taljiga i svi na taljigama prihvaćaju. Razliježe se raskalašna pjesma, udara talambas, kao pripjev pozvižduju. Žena hrska orahe i osmjehuje se.

... On trčka oko konjička, potrkuje pred njega, vidi kako ga biju po očima, baš po očima! Plače. Bijes ga spopada, suze mu teku. Jedan od onih što mlate zahvati ga po licu, ali on to ne osjeća; lama rukama, viče. Leti prema sijedome starcu sijede brade koji klima glavom i sve to osuđuje. Jedna ga žena hvata za ruku i hoće da ga odvede, ali se on otima i opet žuri konjičku. A konjičak već iznemogao, ali se još jednom pokuša ritnuti.

– Da te đavo! – uzvikuje Mikolka bijesan. Baca knut, naginje se i izvlači ozdol iz taljiga dugu i debelu rukunicu, hvata je objeručke za kraj i svom snagom izmahuje na riđušu.

– Smlavit će je! – viču uokolo.

– Ubit će je!

– Moja je! – viče Mikolka i punim zamahom pušta rukunicu. Razlegnu se težak udar.

– Mlati je, mlati! Što ste prestali! – viču glasovi iz skupine.

Mikolka izmahuje po drugi put, i drugi udar punim zamahom pada na leđa jadnoj ragi. Ona se spušta zadom, ali odskakuje i trza, trza posljednjom snagom na sve strane da povuče; ali je sa svih strana dočekuje šest knutova, a rukunica se opet diže i pada po treći, onda po četvrti put, odmjereno, snažno. Mikolka se razbjesnio što je ne može jednim udarcem ubiti.

– Žilava je – viču unaokolo.

– Sad mora pasti, braćo, gotova je! – viče iz skupine jedan zanesenjak.

– Sjekirom je treba, da što! Treba je odjedanput dotući – viče treći.

– Hej! Đavoli te derali! S puta! – uzvikuje Mikolka bijesno, odbacuje rukunicu, opet se naginje u taljige i izvlači željeznu motku. – Pazite se! – viče i iz sve snage izmahuje na svog jadnog konjička. Udar grune; kobilica se zaljulja, sjedne, htjedne trgnuti, ali joj se motka opet iz sve snage obori na leđa, te ona pade na zemlju, kao da su joj odjedanput odrezali sve četiri noge.

– Dotucite je! – viče Mikolka i skače, kao bjesomučan, s taljiga. Nekoliko momaka, svi crveni i pijani, hvataju sve što im je pri ruci, knutove, batine, rukunicu, i jure prema kobilici što izdiše. Mikolka staje sa strane i udara motkom nasumce po leđima. Raga oteže njušku, teško uzdiše i skapava.

– Dotukao je! – viču u gomili.

– A zašto nije trčala!

– Moja je! – viče Mikolka, s motkom u rukama, a oči mu se zakrvavile. Stoji i kao da žali što nema više koga da bije.

– Pa ti zaista nisi kršteno čeljade! – viču već mnogi iz skupine.

Ali jadni dječak nije više priseban. Vičući gura se kroz skupinu prema riđuši, grli joj mrtvu, okrvavljenu glavu i ljubi je, ljubi je u oči, u labrde... Onda iznenada odskakuje te bijesan navaljuje svojim šačicama na Mikolku. U taj ga mah hvata napokon otac, koji je već dugo trčao za njim, te ga iznosi iz skupine.

– Hajdemo, hajdemo – govori mu – hajdemo kući.

– Tatice! Zašto su oni... jadnoga konjička... ubili! – jeca on, ali mu dah zastaje i riječi mu se u uzvicima kidaju iz stisnutih grudi.

– Pijani su... luduju... ne tiče se nas... hajdemo – govori otac. On grli oca rukama, ali u prsima ga guši, guši. Hoće da odahne, da zavikne, i – budi se.

Probudio se sav oznojen, oznojene kose, bez daha, i pridigao posve užasnut.

– Hvala bogu, samo je san! – reče sjedajući pod drvetom i duboko dišući. – Pa što je to? Da me ne spopada vrućica: tako glupi san.

Cijelo mu je tijelo bilo kao izlomljeno, a u duši zbrka i mrak. Podlakti se na koljena i podupre rukama glavu.

– Bože! – usklikne on. – Zar ću ja zbilja zgrabiti sjekiru, udarati po glavi, razmrskati joj lubanju... šuljati se sav u ljepljivoj, toploj krvi, kidati bravu, krasti i drhtati; sakrivati se, sav obliven krvlju... sa sjekirom... Gospode bože, zar ću zbilja?

Drhtao je kao list dok je to govorio.

– A što mi je? – nastavi, dižući se opet i kao neobično začuđen. – Ta ja sam znao da to neću moći podnijeti, zašto sam, dakle, sve dosad mučio sebe? Ta još jučer, jučer, kad sam otišao da izvršim taj... pokus, ta jučer sam razabrao konačno da neću izdržati... Što mi je dakle sada? Čemu sam sve dosad sumnjao? Ta jučer, kad sam silazio niza stube, rekao sam sâm da je to podlo, gadno, nisko, nisko... ta meni se od same te misli na javi zgadilo i užas me spopao...

– Ne, ne mogu to izdržati, ne mogu izdržati! Sve da nema, sve da nema nikakve sumnje u tim računima, sve da je to, što je odlučeno u ovom mjesecu, jasno kao dan, istinito kao aritmetika! Gospode! Ta ja se ipak neću odlučiti! Ta neću izdržati, neću izdržati!... Čemu, čemu sve dosad...

Ustane, začuđeno se ogleda oko sebe, kao da se čudi i tomu što je zašao ovamo te pođe prema T...vu mostu. Bio je blijed, oči su mu gorjele, svi su mu udovi bili iznemogli, ali odjedanput poče lakše disati. Osjetio je da je već zbacio sa sebe ono strašno breme, što ga je tištalo tako dugo, i u duši je osjetio lakoću i mir. »Gospode!« molio se. »Pokaži mi put tvoj, a ja se odričem te proklete... svoje tlapnje!«

Prelazeći preko mosta gledao je mirno i smireno Nevu, jarki zapad jarkog rumena sunca. Slab je bio, ali ipak nije osjećao umornosti. Kao da mu se sada odjedanput provalio čir, koji se gnojio mjesec dana. Sloboda, sloboda! Oslobodio se sada tih čini, čarolija, basma i sablazni!

Poslije, kad se sjećao ovoga vremena i svega što mu se dogodilo tih dana, čas po čas, točku po točku, crtu po crtu, čudio se svagda, gotovo praznovjerno, jednoj okolnosti koja zapravo nije bila vrlo neobična, ali mu se poslije vazda činila unaprijed određenom sudbinom.

Posrijedi je bilo ovo: nikako nije mogao da razumije, ni da objasni sam sebi, zašto se nije, ovako umoran i izmučen, vratio kući najkraćim i najprečim putem, kuda bi mu to bilo najzgodnije, nego se vratio preko Sijenskoga trga, preko kojega nije morao uopće ići. Zaobilaženje nije bilo daleko, ali primjetno i sasvim nepotrebno. Vraćao se, dabome, već desetak puta kući a da se nije sjećao kojim je ulicama došao. Ali zašto se (pitao se on uvijek), zašto se takav važan, takav po njega odlučan i u isti mah takav potpuno slučajan susret na Sijenskome trgu (preko kojeg nije imao zašto ići) zbio baš sada u taj sat, u taj tren u njegovu životu, upravo u takvu duševnu raspoloženju, i upravo u takvim prilikama, u kojima je jedino i mogao taj susret najodlučnije i najkonačnije djelovati na svu njegovu sudbinu? Kao da ga je ondje namjerno očekivao!

Bilo je otprilike devet sati kad je prolazio Sijenskim trgom. Svi trgovci za stolovima, za klupama, i oni po dućanima i dućančićima zatvarahu svoje radnje, ili skidahu i spremahu svoju robu, i razilažahu se svojim kućama, upravo kao i njihovi kupci. Pored javnih kuhinja, po prizemljima, po prljavim i smradnim dvorištima i kućama Sijenskog trga, a najviše pred krčmama, vrvjeli su kojekakvi i različiti obrtnici i odrpanci. Raskoljnikov je najvolio ta mjesta i sve te uličice u blizini kad je god bez cilja izlazio na ulicu. Ovdje nisu njegovi dronjci privlačili ničiju bahatu pozornost, jer, hodao kako mu drago obučen, nitko se ovdje neće zgražati. Baš na uglu K...e ulice[3] trgovali su robom na dva stola neki građanin i njegova žena: koncima, končanim tracima, cicanim rupcima, i tako dalje. I oni su se spremali da odu kući, ali su se zadržali razgovarajući sa znanicom koja im bijaše pristupila. Ta je znanica bila Lizaveta Ivanovna, mlađa sestra one iste starice Aljone Ivanovne, koleške registratorke[4] i lihvarice kod koje je jučer bio Raskoljnikov, došavši da založi sat i da izvede svoj pokus... Odavno je već znao sve o toj Lizaveti, a i ona je njega donekle znala. Bila je visoka, nezgrapna, plašljiva i tiha djevojka, gotovo idiotkinja, u dobi od trideset i pet godina, potpuna ropkinja svoje sestre, pred kojom dršće i od koje čak trpi batine. Stajala je neodlučna, sa svežnjem u ruci, pred onim građaninom i ženom, te ih pozorno slušala. Oni su joj nešto vrlo živo tumačili. Kad ju je Raskoljnikov iznenada smotrio, zaokupi ga neki neobičan osjećaj, nalik na silno čuđenje, premda u tom susretu nije bilo ništa čudno.

– Odlučite o tome sami, Lizaveta Ivanovna – govorio joj je građanin glasno. – Dođite sutra u sedam sati. I oni će doći.

– Sutra? – otegne Lizaveta Ivanovna zamišljeno, kao da ne može da se odluči.

– Ala vam je Aljona Ivanovna utjerala strah u kosti! – rastoroče se trgovkinja, žustra ženica. – Gledam vas, sasvim ste kao malo dijete. Nije vam ni rođena sestra, nego polusestra, a, eto, kako vas je smotala.

– Samo vi nemojte sada ništa govoriti Aljoni Ivanovnoj – prekine je muž – to vam savjetujem, a nama dođite, nemojte da vas molimo. Probitačan je posao. Onda će već i vaša sestra uvidjeti.

– Da dođem?

– U sedam sati, sutra; i oni će doći, pa odlučite sami.

– I samovar ćemo spremiti – dometne žena.

– Dobro je, doći ću – reče Lizaveta, sve još premišljajući, i počne se polako udaljavati.

Raskoljnikov je tada već bio prošao i nije dalje ništa čuo. Prolazio je tiho, neopazice, i pazio je da mu ni jedna riječ ne izmakne. Njegovo prvobitno čuđenje se malo-pomalo pretvorilo u užas, kao da mu trnci prođoše po leđima. On je doznao, on je odjedanput, iznenada i sasvim neočekivano doznao, da sutra, točno u sedam sati navečer, Lizaveta, staričina sestra i njezina jedina sustanarka, neće biti kod kuće i da će sigurno starica točno u sedam sati navečer biti sama kod kuće.

Do stana mu ostade samo još nekoliko koračaja. Uđe u svoj stan kao čovjek osuđen na smrt. Ni o čemu nije razmišljao, i nije ni mogao razmišljati; ali je cijelim svojim bićem odjednom osjetio da u njega nema više ni slobode rasuđivanja, ni volje, i da je sve odjednom i zauvijek odlučeno.

Naravno, sve da je godine i godine izgledao zgodnu priliku za svoj naum, ni onda ne bi mogao računati na sigurno, na sigurniji korak prema ostvarenju tog nauma nego što je bio ovaj koji je iznenada iskrso. Svakako bi bilo teško doznati u navečerje i pouzdano, s većom točnošću i najmanjim rizikom, bez ikakva opasnoga ispitivanja i izviđanja da će sutra, u taj i taj sat, ta i ta starica, kojoj rade o glavi, biti kod kuće sama samcata.

[1] Petak, pet kopjejaka.

[2] Gornji haljetak u ruskih seljanki; obi~no od pamu~ne tkanine crvene boje

[3] Konjska ulica (ali i trg gdje se prodaju konji; produ`enje Demidove pri izlazu na Sijenski trg).

[4] Žena nižeg činovnika u Rusiji u 18. stoljeću.

VI

Zatim je Raskoljnikov slučajno doznao zašto su onaj građanin i žena prizivali Lizavetu. Posrijedi je bilo nešto najobičnije i nije tu bilo ništa osobito. Doseljena porodica, koja je osiromašila, prodaje stvari, odjeću i drugo, sve samo za žene. Budući da im nije probitačno prodavati na trgu, traže trgovkinju, a Lizaveta se bavi time: prima u komisiju, obavlja naloge i ima veliko iskustvo, jer je poštena i svagda kazuje krajnju cijenu – kakvu cijenu odredi, onako mora biti. A uopće malo govori, te je tiha i strašljiva, kako je već rečeno...

Ali je Raskoljnikov u posljednje vrijeme postao sujevjeran. Tragovi toga sujevjerja ostadoše u njemu još mnogo kasnije i gotovo se nisu ni mogli izbrisati. A i u svemu tome on je bio poslije uvijek sklon da vidi neku neobičnost, tajnovitost, gotovo mogućnost nekakvih osobitih utjecaja i podudaranja. Još zimi mu je znanac student, Pokorev, koji je odlazio u Harkov, jedanput u razgovoru saopćio adresu Aljone Ivanovne, ako bi uzmorao šta zalagati. Dugo joj nije odlazio, jer je imao instrukcija i prometao se kojekako. Prije mjesec i po sjetio se adrese; imao je dvije stvari zgodne za zalog: stari očev srebrni sat i mali zlatni prsten s nekakva tri crvena kamečka, što mu je sestra na rastanku poklonila za uspomenu. Odluči da odnese prsten; nađe staricu, a odmah na prvi pogled, dok još ništa osobito nije znao o njoj, osjeti neku neodoljivu odvratnost prema njoj. Dobije od nje dvije »bančice«, i putem svrati u neku bijednu krčmu. Naruči čaja, sjedne i duboko se zamisli. Neobična misao stala mu kljuvati u glavi, kao pile u jajetu, i ta ga misao neobično zaokupi.

Gotovo sasvim do njega, za drugim stolićem, sjedili su student, kojega nije nikako znao niti ga se otkale sjećao, i mladi časnik. Odigrali su bili partiju na bilijaru i počeli piti čaj. Uto začuje da student govori časniku o lihvarici Aljoni Ivanovnoj, udovici činovnika, i priopćuje mu njenu adresu. Već se i samo to učini Raskoljnikovu nekako čudno: tek što je odonud došao, a oni upravo govore o njoj. Slučaj je to, naravno, ali on nije ipak mogao da se otrese sasvim neobična dojma, a u taj čas evo opet kao da mu netko namjerice podilazi: student započinje pripovijedati drugaru kojekakve pojedinosti o toj Aljoni Ivanovnoj.

– Divna je ona – veli – uvijek možeš od nje dobiti novaca. Bogata je kao Židov, može odmah pet tisuća isplatiti, a ne odbija ni zalog koji vrijedi jedan rubalj. Mnogo ju je naših pohodilo. Samo je strahovita mrcina...

I on se raspripovijeda kako je pakosna i hirovita, te ako samo jedan dan zakasniš, propade stvar. Daje četiri puta manje nego što stvar vrijedi, a kamata uzima po pet i po sedam na mjesec, i tako dalje. Student se razbrbljao, pa ispričao još i to da baba ima sestru Lizavetu, koju ona, onako malena i jadna, svaki čas tuče i drži u pravom ropstvu, kao malo dijete, premda je Lizaveta bila nadprosječna rasta.

– To ti je pravo čudo! – uzvikne student i zakikoće.

Počnu govoriti o Lizaveti. Student je pripovijedao o njoj s nekim osobitim uživanjem i sve se smijao, a časnik je s velikim zanimanjem slušao i onda zamolio studenta neka mu pošalje tu Lizavetu da mu pokrpi rubeninu. Raskoljnikovu nije izmakla ni jedna riječ i u jedan je mah sve doznao: Lizaveta je mlađa staričina sestra, polusestra, od druge matere, i ima već trideset i pet godina. Radi sestri dan i noć, u kući je i kuharica i pralja, osim toga šije za prodaju, pa i naima se da pere podove, a svu zaradu daje sestri. Nikakvu narudžbu i nikakav posao ne smije da primi bez staričina dopuštenja. Starica je već sastavila oporuku, a to zna i Lizaveta, kojoj po oporuci ne ostaje ni prebijena para, nego samo pokretnine, stolice i takve stvari; svi su novci namijenjeni manastiru u N...skoj guberniji, za pokoj vječni njene duše. A Lizaveta je bila iz građanskoga staleža, a ne činovničkoga, djevojka užasno nezgrapna, neobično visoka rasta, dugih, nekako izvrnutih nožurina, uvijek u izgaženim cipelama od jareće kože, ali je pazila na čistoću. Najviše se pak čudio i smijao student tome što je Lizaveta svaki čas trudna.

– Ta ti veliš da je ona nakaza? – napomenu časnik.

– Jest, garava je kao preobučeni vojnik, ali da znaš, nakaza nije nipošto. U njoj su tako dobro lice i oči. Još kako. Mnogima se sviđa – to je dokaz. Tako je mirna, krotka, smjerna, zadovoljna, sa svime zadovoljna. A smiješak joj je čak vrlo lijep.

– Ta ona se i tebi sviđa? – nasmija se časnik.

– Zbog svoje neobičnosti. Ali evo što ću ti reći. Ja bih tu prokletu babu ubio i oplijenio, a uvjeravam te da me ne bi pekla savjest – dometne student vatreno.

Časnik zakikoće opet, a Raskoljnikov protrne. Kako je to bilo neobično!

– Molim te, ja bih ozbiljno da te zapitam – ražesti se student. – Ja sam se ovo naravno šalio, ali pazi: s jedne strane glupa, besmislena, ništavna, pakosna, bolesna starica, koja nije nikome potrebna, nego, naprotiv, svima nanosi štetu, koja i sama ne zna zašto živi, a sutra će i onako umrijeti. Razumiješ? Razumiješ?

– Pa razumijem – odgovori časnik, ozbiljno se zagledavajući u druga koji se žesti.

– Slušaj dalje! S druge strane mlade, svježe snage, koje propadaju uludo bez pomoći, i to u tisućama, i to svuda! Stotinu, tisuću dobrih djela i poslova moglo bi se izvršiti i ispraviti babinim novcima, zapisanim manastiru! Stotine, tisuće ljudi mogle bi se možda izvesti na valjan put; nekoliko desetaka porodica moglo bi se spasiti iz siromaštva, od raspada, propasti, nevaljalštine, veneričnih bolnica – i sve to njenim novcima. Da je ubiješ i uzmeš njene novce, pa da se onda pomoću njih posvetiš služenju cijelom čovječanstvu i općem dobru, zar misliš da se ono sićušno zlodjelce ne bi zbrisalo tisućama dobrih djela? Za jedan život – tisuću života, spašenih od gnjileža i raspada. Jedna smrt i sto života u zamjenu – ta to je aritmetika! A što znači, na općoj tezulji, život te sušičave, glupe i zlobne babe? Ništa više nego život kakve uši, žohara, pa ne vrijedi ni toliko, jer je ta baba štetna. Ona drugima izjeda život: nedavno je od pakosti ugrizla Lizavetu za prst; gotovo su joj ga odrezali!

– Naravno, nije vrijedna da živi – napomenu časnik – ali što ćeš, takva je priroda.

– Eh brate, ta prirodu popravljaju i njome upravljaju, a da nije tako, podavili bi se u predrasudama. Da nije tako, ne bi ni jednoga velikana bilo. Govore: »Dužnost, savjest« – neću ništa da govorim protiv dužnosti i savjesti – ali kako ih mi shvaćamo? Čekaj, još ću te nešto zapitati. Slušaj!

– Neću, čekaj ti; ja ću tebe zapitati. Slušaj!

– Pa!

– Ti tu eto govoriš i pričaš, a ded mi reci: hoćeš li ti ubiti babu ili nećeš?

– Naravno da neću! Ja to onako zbog pravednosti... Nije riječ o meni...

– A po mome sudu, ako ne možeš sam da se odlučiš, ne pričaj o nekoj pravednosti... Hajdemo još jednu partiju!

Raskoljnikova zaokupi silna uzrujanost. Sve su to, naravno, bili najobičniji i najčešći mladenački razgovori i misli, kakve je već toliko puta slušao, samo u drugom obliku i o drugim temama. Ali zašto je baš sada morao da sluša baš ovakav razgovor i ovakve misli kad su se upravo i u njegovoj glavi začele... baš ovakve misli?!... I zašto baš sada, kad je upravo od babe izišao sa začetkom te misli, nailazi upravo na taj razgovor o babi?... Čudnim mu se vazda činilo to podudaranje. Taj je ništavni, krčmarski razgovor izvanredno snažno utjecao na daljnji razvitak događaja: kao da je zaista bilo tu neko predodređenje i uputa...

Kad se vratio sa Sijenskog trga, svali se na divan i prosjedi cijeli sat ne mičući se. Dotle se bilo smračilo; svijeće nije imao, a nije mu ni na pamet padalo da bi je zapalio. Nikada nije mogao da se sjeti: je li tada mislio o čemu? Naposljetku osjeti opet pređašnju groznicu, jezu, te se s nasladom sjeti da na divanu može i leći. Nabrzo ga tvrd, olovan san shrva, nekako prignječi.

Spavao je neobično dugo i nije ništa sanjao. Kad je Nastasja ušla u njegovu sobu u deset sati drugog jutra, jedva ga je rasanila. Donijela mu čaja i kruha. Čaj je opet bio prekuhan, i opet u njenu osobnom čajniku.

– Eno ga, spava! – zavikne ona srdito. – Vazda spava!

On se teškom mukom pridigne. Glava ga je boljela; stane na noge, okrene se po svojoj sobici i opet se svali na divan.

– Opet ćeš spavati! – zavikne Nastasja. – Ta jesi li bolestan, što li?

On joj ne odgovori.

– Hoćeš li čaja?

– Kasnije – odgovori on jedva, sklapajući oči i okrećući se zidu.

Nastasja postoji časak kraj njega.

– I zbilja je možda bolestan – reče, pa se okrene i ode. U dva sata uđe opet s juhom. On je ležao kao i maloprije. Čaja nije ni dirnuo. Nastasja se uvrijedi i ljutito ga prodrma.

– Što crkavaš! – zavikne, gledajući ga gadljivo.

On se pridigne i sjedne, ali ništa ne odgovori, nego se zagleda u zemlju.

– Jesi li bolestan ili nisi? – zapita Nastasja, i opet ne dobi odgovora. – Mogao bi izići na ulicu – reče ona nakon šutnje – bar da te vjetar propuše. Hoćeš li jesti, a?

– Kasnije – odgovori on mlako. – Odlazi!

I mahne rukom.

Ona postoji još časak, sažalno ga pogleda i iziđe.

Za nekoliko časaka on otvori oči i zagleda se dugo u čaj i u juhu. Onda uzme kruh, uzme žlicu i počne jesti.

Pojeo je malo, bez teka, tri-četiri žlice, nekako makinalno. Glava ga je manje boljela. Pošto je ručao, protegao se opet na divanu, ali nije više mogao da zaspi, nego je ležao ne mičući se, ničice, zabivši glavu u jastuk. Neprestano je sanjao, i to sve neke neobične sne: sve mu se češće priviđalo da je negdje u Africi, u Egiptu, u nekoj oazi. Karavana se odmara, deve mirno leže; unaokolo izrasle u krugu palme; svi objeduju. A on neprekidno pije vodu iz samoga potoka, koji odmah tu do njega teče i žubori. Hlad je tu, a divna, predivna modra hladna voda brza niz šareno kamenje i niz čist pijesak pun zlatnih titreika... Uto začuje jasno da izbija sat. Protrne, prene se, digne glavu, pogleda na prozor, odredi koje je vrijeme, te se sasvim pribere i skoči naglo, kao da ga je nešto odbacilo s divana. Na prstima priđe vratima, odškrine ih tiho i stane osluškivati dolje niza stube. Srce mu silno kucalo. Ali na stubama je sve bilo tiho kao da svi spavaju... Čudno mu se i neobično učini da je mogao u takvu snu prospavati od jučer, i da nije ništa uradio, ništa pripremio... A onamo možda je već i šest sati. Mjesto sna i tupoće zaokupi ga neobična, grozničava i kao bezglava žurba. Uostalom, mnogo pripreme nema. Upeo sve sile da sve smisli i da ništa ne zaboravi, a srce mu svejednako kuca i bije tako da mu je teško i disati. Ponajprije treba napraviti petlju i prišiti je na kabanicu – to je posao od jednog trena. Maši se pod uzglavlje i izvuče iz rubenine, što je ondje bila zgurana, staru, neopranu košulju, koja se bila već sasvim raspala. Od toga dronjka izdere traku široku jedan veršok, a dugu osam veršoka. Onda je predvostruči, skine svoju poširoku, čvrstu, ljetnu kabanicu od pamučna sukna (jedinu što ima), i stane obadva kraja toga traka prišivati pod lijevo pazuho, s nutarnje strane. Ruke su mu se tresle dok je prišivao, ali se savlada, te je prišio tako da se izvana nije ništa opažalo kad je ponovo obukao kabanicu. Igla i konac bili su već odavno pripremljeni, te su ležali na stoliću, u papiru. Što se pak tiče petlje, to je bio njegov lukavi izum: petlja je bila za sjekiru. Ta ne može po ulici nositi sjekiru u ruci. A ako je skrije pod kabanicu, svejedno je mora pridržavati rukom, pa bi se primijetilo. Ali sada, kad ima petlju, zadjenut će za nju sjekiru, pa će sjekira cijelim putem visiti mirno pod pazuhom, iznutra. A kad turi ruku u bočni džep na kabanici, može i pridržavati sjekirište da ne klimata; kabanica je vrlo široka, prava vreća, te se izvana ne može primijetiti da kroz džep nešto pridržava. I tu petlju smislio je još prije dva tjedna.

Kad je to svršio, turi prste u malu pukotinu, između »turskog« divana i poda, počeprka u lijevom kutu i izvuče odavno pripremljeni i skriveni zalog. Taj zalog, uostalom, nije bio uopće zalog, nego drvena daščica, glatko ostrugana, velika i debela onoliko koliko bi mogla biti srebrna tabakera. Tu je daščicu slučajno našao na jednoj šetnji na nekom dvorištu, gdje je u pokrajnom krilu bila nekakva radionica. Zatim je daščici dometnuo još glatku, tanku, željeznu pločicu – valjda odlomak nečega – koju je također našao onda na ulici. Složio je te dvije pločice, od kojih je željezna bila manja nego drvena, te ih čvrsto svezao koncem unakrst, onda ih valjano i uredno zamotao u čisti, bijeli papir i svezao tako da bude poteže razvezati. Učinio je to da na neko vrijeme odvrati babinu pozornost kad se bude pozabavila sa svežnjićem i tako dobije nešto na vremenu. Željeznu je pločicu dometnuo zbog težine, kako baba bar u prvi čas ne bi pogodila da je »stvar« drvena. Sve je to držao pod divanom dok ne dođe pravi čas.

Tek što je izvadio zalog, zaori odjedanput negdje u dvorištu nečiji uzvik:

– Već odavno je sedam sati!

– Odavno! Bože moj!

Poleti vratima, osluhne, zgrabi šešir i počne silaziti niza svojih trinaest stuba, oprezno, tiho poput mačke. Mora još najvažnije obaviti – ukrasti iz kuhinje sjekiru. Da ono mora izvršiti sjekirom, odavno je već bio odlučio. Ima on i sklopni vrtni nož, ali u nož se ne uzda, a pogotovo ne u svoju snagu, pa se zato odlučio za sjekiru. Spomenut ćemo uzgred jednu osobitost s obzirom na sve konačne odluke što ih je već bio prihvatio u ovom pothvatu. Te su odluke imale neobično svojstvo: što su god bivale konačnije, bivale su u isti mah u njegovim očima drskije i besmislenije. Uza svu svoju bolnu nutarnju borbu, on nije mogao ni na trenutak, za cijelo to vrijeme, vjerovati da bi mogao izvršiti te svoje naume.

I sve kad bi se dogodilo da bi o svemu porazmislio i riješio sve temeljito do posljednje sitnice, te ne bi više nimalo sumnjao – i onda bi valjda odbio sve od sebe kao nesklapnost, nakaznost i nemogućnost. A tih mjesta i sitnica koje nisu riješene preostala je još sva sila. Što se pak tiče toga gdje će naći sjekiru, za to se ne brine, jer je to najlakše. Nastasja, naime, svaki čas odlazi od kuće, osobito navečer: ili otrči do susjeda, ili u trgovinu, a vrata su vazda širom otvorena. Gospodarica se jedino zbog toga uvijek i svađa s njom. Treba dakle samo kradom da uđe u kuhinju, kad dođe čas, i da uzme sjekiru, a onda za sat, kad sve bude svršeno, da opet uđe i vrati sjekiru. Ali su se javljale i sumnje. Doći će on, recimo, za sat, da vrati sjekiru, a Nastasja se baš vratila. Mora naravno proći i pričekati dok ona ne ode opet. Ali ako onda dotle zatreba sjekiru, počne je tražiti, uzviče se – eto sumnje ili bar povoda za sumnju.

Ali to bijahu još sitnice o kojima on nije ni započinjao da misli, pa i nije imao kada. Premišljao je o glavnom, a sitnice je odgađao za ono vrijeme dok se sâm o svemu ne uvjeri. A to mu se činilo potpuno neostvarivo. Tako se bar činilo njemu samome. Nikako nije, na primjer, mogao zamisliti da će jedanput prestati razmišljati, te će ustati – i poći ravno onamo... Čak i svoj nedavni pokus (to jest pohod u namjeri da napokon razgleda mjesto) samo je nekako pokušao učiniti, ali ne uistinu, već samo onako: »Hajde da odem i pokušam; što bih premišljao!« – ali nije izdržao, nego se zgadio i odmah pobjegao, bijesan na sama sebe. A, međutim, kao da bijaše već završio analizu što se tiče moralnoga rješenja pitanja: kazuistika mu se izoštrila kao britva, u sebi nije više nalazio svjesnih prigovora. A napokon nije jednostavno vjerovao ni sebi, te je tvrdoglavo, ropski tražio prigovore izvana, napipavao ih, kao da ga tko sili i vuče na to. Posljednji dan, koji je tako nenandano došao i sve u jedan mah riješio, djelovao je na njega gotovo sasvim mehanički: kao da ga je netko uhvatio za ruku i povukao za sobom, neodoljivo, slijepo, vrhunaravnom silom kojoj se ne može protiviti. Kao da mu je okrajak odjeće zapao u kotač na stroju, i ovaj ga sada počinje uvlačiti u se.

Isprva ga je, uostalom već davno, zanimalo jedno pitanje: zašto se tako lako pronalaze i odaju gotovo svi zločini i tako jasno nalaze tragovi gotovo svih zločinaca? Došao je malo-pomalo do različitih i zanimljivih zaključaka i po njegovu sudu nije glavni uzrok toliko u tome da se skrije zločin, koliko u samu zločinu; gotovo svakomu zločincu klonu u času zločina volja i razbor, te ih odmjenjuje djetinjska, osobita lakoumnost, i to baš onda kad su najpotrebniji razbor i opreznost. Po njegovu sudu, to pomračenje razbora i klonuće volje zaokuplja čovjeka kao bolest, razvija se postupice i doseže vrhunac kratko vrijeme nakon toga, već zavisi o individui; onda prolaze isto onako kako prolazi svaka bolest. Ali da riješi pitanje rađa li bolest samo zločin, ili je samo zločin, nekako po svojoj osobitoj prirodi, vazda praćen nečim nalik na bolest – nije još osjećao u sebi snage.

Kad je došao do tih zaključaka, utvrdi da se njemu osobno, u njegovu djelu, ne mogu ni događati slične boljetice, te mu neće ponestati ni razbora ni volje dok god bude izvršavao ono što je naumio, a to jedino zato jer to što je naumio – »nije zločin...« Ne spominjemo sav onaj put kojim je došao do toga zaključka; i ovako smo predaleko otišli naprijed... Dometnut ćemo samo da su stvarne, čisto materijalne zapreke bile u njegovoj pameti uopće najsporednije. »Treba samo očuvati nad njima svoju volju i svoj razbor, i sve će one biti u pravi čas savladane kad bude potrebno da se do najsitnije sitnice razaberu sve potankosti toga djela...« Ali djelo nikako da se započne. U konačne svoje odluke svejednako je slabo vjerovao, pa kad je kucnuo čas, dogodilo se sve sasvim drugačije, nekako nenadano, čak gotovo neočekivano.

Jedna ga je posve obična okolnost zaprepastila prije nego što je bio sišao niza stube. Kad je bio pored gazdaričine kuhinje, koja je bila širom otvorena, kao i svagda, oprezno je ispod oka pogledao u nju da se ponajprije uvjeri nije li ondje možda, ako i nema Nastasje, sama gazdarica, a ako i nije, jesu li valjano zatvorena vrata njene sobe da ne bi kakogod provirila odande kad on uđe po sjekiru. A kako se začudio kad je opazio da je Nastasja sada kod kuće, u svojoj kuhinji, i čak u poslu: vadi iz košare rubeninu i vješa je na užeta! Kad je smotrila njega, prestade vješati, okrene se njemu i gledaše u nj dokle god nije prošao. On odvrati pogled i prođe, kao da ne primjećuje ništa. A sad je sve svršeno: nema sjekire! To ga je strahovito ošinulo.

»I po čemu sam zaključivao – mislio je došavši do vrata – po čemu sam zaključivao da ona u taj čas doista neće biti kod kuće! Zašto sam, zašto sam to tako sigurno zaključivao?« Bio je smlavljen i čak nekako ponižen. Najradije bi se sebi od bijesa smijao... Tupi, zvjerski bijes zavri u njem...

Zamišljen stane u vratima. Da izađe na ulicu i da se tobože šeta, bilo mu je mrsko; da se vrati kući, još mrže. »I kakvu sam priliku promašio zauvijek« mrmljao je, stojeći uzaludno u vratima, upravo pred mračnom sobicom pazikuće, koja bijaše također otvorena. Odjedanput se trgne. Iz pazikućine sobice, koja je bila dva koraka od njega, bljesnu mu nešto u oči ispod klupe na desnoj strani... Ogleda se – nema nikoga. Priđe na prstima pazikućinu stanu, siđe niz dvije stube i zovne tihim glasom pazikuću. »Zaista, nema ga kod kuće! Bit će, uostalom, u blizini, na dvorištu, kad su vrata širom otvorena!« Pojuri sjekiri (bila je to sjekira) i izvuče je ispod klupe, gdje je ležala između dvije cjepanice; odmah je tu, ne izlazeći, zadjene u petlju, turi obadvije ruke u džepove i izađe iz pazikućina stana; nitko ga nije opazio. »Ako to nije razbor, onda je đavo!« pomisli, smiješeći se čudno. Taj ga slučaj neobično obodri.

Hodao je putem polako i ozbiljno; nije se žurio da ne bude sumnje. Slabo se obazirao na prolaznike, čak je i nastojao da im ne gleda u lica i da bude što manje zapažen. Sjeti se sada svoga šešira. – »Bože moj! Imao sam prekjučer novaca, a nisam kupio kapu!« Kletva mu se ote iz duše.

Zaviri slučajno, jednim okom, u trgovinicu, te opazi da je ondje na zidnom satu već deset minuta preko sedam. Mora se požuriti, a i zaobići, da dođe do kuće okolo, s druge strane...

Kad je prije sam sebi prikazivao ovo u mašti, mislio je gdjekada da će se veoma bojati. Ali sada se nije osobito bojao, čak se nije uopće bojao. Zaokupljale su ga čak u taj tren neke sporedne misli, samo ne dugo. Kad je prolazio kraj Jusupova parka, osobito ga zaokupi misao da bi trebalo urediti vodoskoke, pa bi oni krasno hladili zrak po svim trgovima. Malo-pomalo poče sebe uvjeravati da bi bilo prekrasno i vrlo korisno za grad kad bi se Ljetni park proširio na cijelo Marsovo polje, pa se sjedinio s dvorskim Mihajlovskim parkom. Onda se odjedanput počne zanimati: zašto je čovjek u svim velikim gradovima ne samo prinuđen nego i nekako osobito sklon da živi i da se nastanjuje baš po onim gradskim dijelovima gdje nema ni parkova, ni vodoskoka, gdje su blato i smrad i svakakav gad. Sjeti se sada svoje šetnje po Sijenskom trgu i načas se prene. »Takva besmislica – pomisli. – Ta bolje je ništa i ne misliti!«

»Tako se, vjerojatno, oni koje vode na stratište lijepe mislima uza sve stvari koje sretaju putem«, sine mu u glavi, ali mu sine samo kao munja; i sam on brže ugasi tu misao... Ali evo je već blizu, evo i kuće, evo i vrata. Uto izbi negdje sat jedanput. »Što je to, zar sedam i po? Ne može biti, sat ide valjda prebrzo!«

Na svu sreću, na vratima mu opet posreći. I ne samo to, nego je, kao naručeno, baš u taj mah ušao kroz vrata golem voz sijena koji ga je sasvim zakrivao dok je prolazio kroz vrata, a čim je voz izišao iz veže u dvorište, šmugne on časom nadesno... Ondje je, s one strane voza, nekoliko glasova vikalo i prepiralo se, ali njega nije nitko primijetio, i nitko ga nije sreo. Mnogi su prozori što gledaju na to golemo četvorno dvorište bili u taj čas pootvarani, ali on nije dizao glavu – nije imao snage. Stube što vode babi bile su blizu, odmah do vrata nadesno. Već je bio na stubama...

Odahne, pritisne rukom srce koje mu je zakucalo, odmah ondje napipa i namjesti još jedanput sjekiru, te se počne oprezno, polako penjati uza stube, neprestano osluškujući. Ali na stubama u taj mah nije bilo nikoga, sva su vrata bila pozatvarana; nikoga nije sreo. U prvom je katu, doduše, jedan prazan stan bio širom otvoren i u njem su radili ličioci, ali ga oni nisu ni pogledali. Stane, razmisli i krene dalje. »Bilo bi naravno bolje kad ih ne bi bilo ovdje, ali... nad njima su još dva kata.«

Ali evo i trećeg kata, evo i vrata, evo i stana sučelice; to je onaj prazni. Sve se čini da je prazan i stan u drugom katu, upravo pod babinim stanom: skinuta je posjetnica što je bila čavlićima pribijena na vrata – iselili su se!... Zaduhao se. Na trenutak mu sine u pamet misao: »Da se vratim?« Ali ne odgovori na svoje pitanje, nego počne osluškivati još jedanput dolje niza stube, te je slušao dugo, pozorno. Zatim se ogleda posljednji put, sabere se, popravi odjeću i još jedanput pipne sjekiru u petlji. »Nisam li blijed... suviše? – pomisli. – Nisam li osobito uzrujan? Ona je nepovjerljiva... Ne bih li pričekao još... dok se srce ne smiri?...«

Ali se srce nije smirivalo. Naprotiv, kao namjerice, kucalo sve jače, jače, jače... Ne otrpi, te polako pruži ruku za zvoncem i pozvoni. Za pol časa pozvoni opet, jače.

Nema odgovora. Uludo zvoniti ne vrijedi, a i ne priliči mu. Starica je sigurno kod kuće, ali je sumnjičava i sama. Zna donekle njene navade... te još jedanput prisloni uho sasvim uz vrata. Jesu li mu osjetila bila izoštrena (to je uopće teško zamisliti), ili se zbilja dobro čulo, samo on razabere odjedanput, kao da ruka oprezno šuška pored kvake na bravi, a haljina šušti po vratima. Netko je kradom stajao kraj same brave i isto ovako, kao i on napolju, prisluškivao, tajeći se unutri i prislanjajući također uho uz vrata...

On se namjerice pomakne i nešto promrmlja glasnije da se ne bi činilo kao da se krije; onda pozvoni i po treći put, ali polako, mirno i bez ikakve nestrpljivosti. Kad se poslije sjećao toga, taj mu se čas bistro i jasno urezao u pamet zauvijek. Nije mogao da razumije otkud je smogao toliko lukavštine, pogotovo gdje mu se um časomice nekako mračio, a svoje tijelo nije gotovo ni osjećao... Odmah začuje kako se odmiče zasun.

VII

Vrata se, kao i onda, odškrinu tek kao mala pukotina, i opet se upilje u njega dva oštra, nepovjerljiva oka. Zbuni se sada Raskoljnikov i počini gotovo grdnu pogrešku.

Bojeći se neće li se starica uplašiti što su sami, a i ne nadajući se da će je razuvjeriti kad ga vidi, uhvati on vrata i potegne ih sebi da ne bi baba odnekud naumila opet da se zaključa. Kad je ona to opazila, nije, doduše, trgla vrata natrag sebi, ali nije ni ispustila kvaku, tako da ju je zajedno s vratima gotovo izvukao na stubište. Ali kad je vidio da se ispriječila na vratima i da ga ne propušta, pođe ravno na nju. Ona odskoči uplašena, htjede nešto reći, ali kao da nije mogla, pa izbeči oči u njega.

– Zdravo, Aljona Ivanovna – započne on što god je mogao slobodnije, ali glas ga nije poslušao, nego se pretrgnuo i zadrhtao – ja sam vam... donio stvar.. ali bolje da odemo ovamo... na svjetlost...

Ostavi je, te i bez poziva pođe u sobu. Starica potrči za njim; jezik joj se razveza.

– Gospode bože! Što biste vi?... Tko ste vi? Što biste vi?

– Ta molim vas, Aljona Ivanovna... znanac vaš... Raskoljnikov... Evo, zalog sam donio što sam obećao nedavno...

I on joj pruži zalog.

Starica pogleda časom zalog, ali odmah upre oči pravo u oči nezvana gosta. Gledala je pozorno, pakosno, nepovjerljivo. Proteče otprilike časak; njemu se čak učini da je u njenim očima nešto nalik na podsmijeh, kao da je već sve prozrela. Osjećao je da se zbunjuje, da ga hvata užas, toliki užas, i da će, čini mu se, ako ga bude još malo motrila ovako, bez ijedne riječi pobjeći od nje.

– Ta što me gledate tako kao da me niste poznali? – progovori on i sam pakosno. – Ako hoćete, uzmite, a ako nećete, otići ću drugima, nemam vremena.

Nije ni mislio da to rekne, nego mu je samo od sebe izletjelo.

Starica se snađe, odlučni ju je ton posjetitelja očevidno obodrio.

– A što ti, gospodine, tako odjednom... što je to? – zapita gledajući zalog.

– Srebrna tabakera – govorio sam vam posljednji put.

Ona pruži ruku.

– A što ste tako blijedi? Eto i ruke vam dršću. Jesi se trapio, gospodine?

– Groznica – odgovori on isprekidano. – Htio-ne htio, problijediš... kad nemaš što jesti – dometne jedva izgovarajući riječi. Opet ga napuštaše snaga. Ali odgovor joj se učini uvjerljivim; starica uze zalog.

– Što je to? – zapita ona, pošto je još jedanput pozorno promotrila Raskoljnikova, te stane zalog mjeriti u ruci.

– Stvar... tabakera... srebrna... pogledajte.

– Eh, kao da i nije srebrna... ih, koliko si omotao.

Da razveže uzicu okrene se ona prema prozoru, prema svjetlu (svi su prozori kod nje bili zatvoreni, iako je bila zapara), te se udalji od njega na nekoliko časaka i okrene mu leđa. On raskopča kabanicu i izvuče sjekiru iz petlje, ali je ne izvadi posve, nego je samo pridrži desnom rukom pod odjećom. Ruke su mu bile strašno slabe; osjećao je kako mu se svakim trenutkom sve više koče i zamiru. Bojao se da će pustiti i ispustiti sjekiru... a odjednom mu se nekako zavrtje u glavi.

– Ta koliko je on to zamotao! – zavikne ljutito starica i počne se okretati prema njemu.

Ni časa nije smio časiti više. Posve izvadi sjekiru, zamahne objeručke, jedva i znajući za sebe, te gotovo bez napora, spusti ušicu na glavu. Kao da uopće nije upotrijebio snagu. Ali čim je jedanput spustio sjekiru, odmah se porodi u njemu snaga.

Starica je bila, kao svagda, gologlava. Svijetla, prosijeda, tanka kosa bila je, kao obično, masno omazana uljem, spletena u sitnu pletenicu i pribodena komadom rožana češljića što joj je stršio na zatiljku. Kako je bila mala rastom, udar je pogodi u samo tjeme. Zavikne, ali vrlo tiho; i odjednom se spusti na pod, iako je još uspjela podići obadvije ruke prema glavi. U jednoj je ruci još jednako držala »zalog«. Sada on iz sve snage udari jednom, pa još jednom, sve ušicom, i sve po tjemenu. Krv joj brizne kao iz prevaljene čaše i tijelo joj se sruši nauznak. On uzmakne, pusti je neka se sruši, i odmah se nagne nad nju; već bijaše mrtva. Oči su joj bile izbuljene, kao da će joj iskočiti, a čelo i cijelo lice smežurano i nakazno od grča.

Položi sjekiricu na pod, do mrtve, i odmah joj se maši u džep, pazeći da se ne zamaže krvlju što je tekla – baš u onaj desni džep iz kojega je posljednji put izvadila ključeve. Bio je posve pribran, glava mu nije bila zamagljena i nije mu se vrtjelo, ali su mu ruke još jednako drhtale. Sjetio se poslije da je bio čak vrlo obazriv, oprezan i neprestano nastojao da se ne umrlja... Ključeve izvadi odmah; svi su bili kao i onda u jednom svežnju, na čeličnom kolutiću. Otrči odmah s njima u spavaću sobu. Bila je to vrlo malena soba, na zidu poveliki ormar s ikonama, a uz drugi zid veliki krevet, vrlo čist, sa svilenim, pamučnim pokrivačem, sastavljenim od komadića. Uz treći zid je bila komoda. Začudo, čim je stao uticati ključeve u komodu i začuo njihovo zveckanje, kao da ga je spopao grč. Opet ga snađe volja da sve baci i ode. Ali to potraje samo časak; otići više nije mogao. Prividi mu se iznenada da je starica još živa i da bi se još mogla osvijestiti. Ostavi ključeve u komodi, te otrči natrag do tijela, zgrabi sjekiru i zamahne njome iznad babe, ali je ne spusti. Nije bilo sumnje da je mrtva. Nagne se i počne je opet promatrati izbliza, te razabra jasno da joj je lubanja razmrskana, pa i nešto razvrnuta. Htjede da opipa prstom, ali povuče ruku; i ovako se jasno vidjelo. Krvi je dotle nacurila cijela bara. Odjedanput smotri babi na vratu uzicu, trgne je, ali uzica je bila jaka i nije se dala otkinuti, a osim toga bila je namočena krvlju. Pokuša da je izvuče ispod pazuha, ali je nešto smetalo, zapinjalo. U nestrpljivosti zamahne opet sjekirom da udari po uzici, a time i po tijelu, odozgor, ali se ne usudi, već s naporom, uprljavši ruke i sjekiru, poslije natezanja od neka dva časka, presiječe uzicu, ne dotakavši se sjekirom tijela, i skine je. Nije se prevario, bila je to novčarka. Na uzici su bila dva križa, jedan od čempresovine, drugi bakren, i ikonica od cakline, a odmah do nje je visila mala, uprljana novčarka od jelenje kože s čeličnim kolutićem i prstenom. Novčarka je bila potpuno nabijena. Raskoljnikov je turi u džep i ne gledajući, križeve baci starici na prsa, pa, zgrabivši ovoga puta i sjekiru, pohita natrag u spavaću sobu.

Žurio se veoma. Zgrabi ključeve i opet se stane mučiti njima. Ali nikako mu ne ide od ruke: ključevi neće u ključanice. I to ne zbog toga što mu ruke dršću, nego što neprestano griješi: vidi, na primjer, da nije pravi ključ i da ne pristaje, a ipak ga gura. Odjedanput se dosjeti i smisli da taj veliki ključ sa zupčastom bradom, što tu visi kraj drugih malih ključeva, neće nikako biti od komode (kako mu je i prošli put palo na pamet), nego od kakva kovčega, a u tom kovčegu možda i jest posakrivano sve. Okani se komode i odmah se podvuče pod krevet, jer zna da babe drže obično kovčege pod krevetima. I zbilja: ondje je bio povelik kovčeg, dulji od aršina, s ispupčenim zaklopcem, presvučen crnim safijanom, okovan čeličnim čavlićima. Zupčasti ključ je upravo pristajao, te otključa kovčeg. Gore je, pod bijelom ponjavom, ležala bundica od zečje kože, s crvenim optokom; pod njom je bila svilena haljina, onda šal, a dolje kao da bijahu sami dronjci. Ponajprije počne o crveni optok otirati svoju okrvavljenu ruku. »To je crveno, a na crvenom se najmanje opaža krv«, učini mu se, ali naglo se pregne. »Gospode! Gubim li ja razum?« pomisli zaplašeno.

Ali čim je počeprkao po onim dronjcima, ispade ispod bundice zlatan sat. Počne brže prevrtati. I zbilja su u krpama bile ispremiješane zlatne stvari – valjda sami zalozi, iskupljeni i neiskupljeni – narukvice, lančići, naušnice, pribadače i drugo. Neke su stvari bile u škatuljicama, druge samo zamotane u novinski papir, ali valjano i brižljivo, u dva papira, i omotane končanim tracima. Nimalo ne oklijevajući, stane trpati u džepove na hlačama i na kabanici, ne birajući i ne otvarajući zaveske i škatuljice; ali nije dospio da nakupi mnogo...

Začuje iznenada da netko hoda po sobi gdje je bila starica. Zastane i umiri se kao mrtvac. Ali je sve bilo tiho, pričinilo mu se dakle. Odjedanput začuje jasno tihi krik, ili kao da je netko tiho, iskidano zajecao i zašutio. Onda opet mrtva tišina čas-dva. Čučao je kraj kovčega i čekao jedva dišući; ali onda skoči naglo, zgrabi sjekiru i istrči iz spavaće sobe.

Usred sobe stajala je Lizaveta, s velikim zavežljajem u rukama, i preneraženo se zagledala u ubijenu sestru, blijeda kao smrt i kao da nema snage da zavikne. Kad je smotrila njega gdje izlijeće, sva zadršće i zatrepće kao list, cijelo joj se lice zatrza, pa onda digne ruke, otvori usta, ali ipak ne zavikne nego poče polako uzmicati pred njim unatrag u kut, pogleda oštro uperena u njega, ali bez ikakva krika, kao da joj je nestalo zraka, pa ne može zaviknuti. On navali na nju sjekirom; a ona napući usne tako žalostivo, kao mala djeca kad se uplaše nečeg te upilje oči u ono što ih plaši i spremaju se da zaviču. Toliko je nesretnica Lizaveta bila tupa, zatucana i zaplašena oduvijek, te nije ni ruku digla da zaštiti lice, a to bi bar bila svakako najprirodnija kretnja u ovaj čas, jer se sjekira digla upravo nad njezino lice. Samo je podigla svoju slobodnu ljevicu, ali daleko od lica, i polako je pružila preda se put njega, kao da ga uklanja. Udar je pogodi ravno u lubanju, oštricom, i u jedan joj mah prosiječe gornji dio čela, gotovo do tjemena. Odmah se sruši. A Raskoljnikov se u prvi čas posve zbuni, zgrabi njen svežanj, opet ga baci i potrči u predsoblje.

Strah ga je hvatao sve više i više, pogotovo nakon ovoga drugoga, sasvim neočekivanog ubojstva. Poželi da što brže umakne odavde. I da je u taj čas mogao ozbiljnije gledati i rasuđivati, da je samo mogao smisliti sve tegobe svojega položaja, sav očaj, nakaznost i besmisao, te razumjeti kolike će muke, a možda i zločine morati još prevladati i izvršiti da se iskopa i stigne kući – možda bi se svega toga okanio, te bi odmah otišao da sam sebe prijavi, ali ne od straha za sebe, nego jedino od užasa i od gađenja nad onim što je učinio. Osobito ga je hvatalo gađenje i iz časa u čas raslo u njemu. Nizašto na svijetu ne bi sada otišao onamo kovčegu, pa ni u sobe.

Ali ga pomalo stane zaokupljati neka rastresenost i kao zamišljenost; časomice se nekako zanosio u zaborav, ili je, da se bolje rekne, zaboravljao ono glavno, a odavao se sitnicama. A onda zaviri u kuhinju, opazi na klupi vjedro, do polovine puno vode, i sjeti se da bi mu valjalo oprati ruke i sjekiru. Ruke su mu bile još okrvavljene i ljepljive. Sjekiru spusti oštricom u vodu, uzme komadić sapuna što je ležao na razbijenoj plitici na prozoru i stane u vjedru prati ruke. Kad ih je oprao, izvadi sjekiru, opere željezo, a onda dugo, neka tri časka, počne prati sjekirište gdje bijaše okrvavljeno, pa i sapirati sapunom krv. Zatim obriše sve rubeninom što se tu sušila na užetu, napetom preko kuhinje, pa počne dugo ogledavati kod prozora sjekiru. Tragova nema, samo sjekirište bijaše još vlažno. Brižljivo zadjene sjekiru za petlju pod kabanicom. Onda, koliko je god mogao u mračnoj kuhinji, ogleda kabanicu, hlače, cipele. Na prvi pogled kao da nema ništa, samo su mu na cipelama mrlje. Nakvasi krpu i obriše cipele. Znao je, uostalom, da ne razabire valjano, te će možda biti štogod što u oči pada, a on ne zapaža. Zamišljeno stane usred sobe. Bolna se, nejasna misao počne javljati u njemu – misao da silazi s uma, da u ovaj čas nije kadar ni rasuditi, ni zaštititi sebe, te ne bi možda uopće ni trebalo raditi ovo što sada radi... »Bože moj! Treba da bježim, da bježim!« promrmlja i poleti u predsoblje. Ali ga je ondje očekivala takva strahota kakvu on, razumije se, još nikada nije doživio.

Stao, zagledao se i ne vjeruje rođenim očima: vrata, vanjska vrata, iz predsoblja na stube, ona ista vrata na koja je maloprije pozvonio i ušao, bila su otključana, čak za cijelu podlakticu odškrinuta: niti su bila zabravljena, niti zasunuta za sve to vrijeme! Starica ih nije za njim zatvorila, možda iz opreznosti. Ali, zaboga, ta vidio je poslije Lizavetu! I kako se nije, kako se nije dosjetio da je morala ući odnekud! Ta nije ušla kroza zid!

Poleti vratima i zasune ih.

– Ta ne, ne valja ni to! Treba da odem...

Dugo je osluškivao. Negdje daleko dolje, valjda u veži, viču i vrište neka dva glasa, svađaju se i psuju. »Što to oni?!...« Počeka nestrpljivo. Napokon se sve u jedan mah stiša, kao odrezano; razišli su se. Htjede već izići, ali uto se na katu pod njim otvore s bukom vrata na stubištu i netko poče silaziti, pjevuckajući neku melodiju. »Što svi halabuče tako!« sine mu glavom. Pritvori opet za sobom vrata i počeka. Napokon se stiša sve, nema ni žive duše. Već zakorači na stube, ali uto se opet začuju koračaji.

Ti su koračaji odzvanjali vrlo daleko, sasvim dolje na stubama, ali je on vrlo dobro i jasno zapamtio kako je odmah od prvog zvuka počeo, bogzna zašto, slutiti da su ti koračaji usmjereni svakako ovamo, na treći kat, starici. Zašto? Jesu li ti zvuci bili osobiti, značajni? Koraci su bili teški, jednaki, polagani. Evo, on je već prošao prizemlje, evo se uspeo još više; sve se bolje i bolje čuje! Začulo se teško penjačevo dahtanje. Evo već počinje i drugi... Ovamo će! I odjedanput mu se učini kao da se ukočio, kao da je sve to san, gdje sanja da ga stižu, blizu su, hoće da ga ubiju, a on stoji kao ukopan i ne može ni rukama da makne.

Naposljetku, kad se pridošlica stao već penjati na treći kat, protrne on naglo sav te brzo i vješto šmugne iz hodnika u stan i zatvori za sobom vrata. Onda uhvati zasun i tiho ga, nečujno zasune. Nagon mu je pomagao. Kad je sve svršio, pritaji se tik do vrata i suspregne dah. I neznani je gost bio već pred vratima. Stoje oni sada jedan prema drugome, kao maloprije on prema starici, kad su ih vrata rastavljala, a on prisluškivao.

Pridošlica odahne teško nekoliko puta. »Debeo je i krupan valjda«, pomisli Raskoljnikov, stišćući sjekiru u ruci. Sve mu je to zaista kao u snu. Pridošlica prihvati za zvonce i snažno pozvoni.

Čim je zvonce zveknulo svojim limenim glasom, učini mu se da se netko pomakao u sobi. Nekoliko je časaka čak osluškivao ozbiljno. Neznanac zvekne još jedanput, počeka opet, a onda stane nestrpljivo, iz sve snage tresti kvakom na vratima. U užasu je Raskoljnikov gledao kako zasun skače u kuki, te je u tupu strahu očekivao tren kad će zasun iskočiti. Činilo se da to zaista i može biti koliko onaj trese. Pomisli časkom da bi zadržao zasun rukom, ali onaj bi se mogao dosjetiti. U glavi kao da mu se opet zavrtjelo. »Evo ću se srušiti!« sine mu u pameti, ali nezanac progovori i on se opet pribere.

– Ta crkavaju li one ondje ili ih je tko podavio? Proklete bile – rukne kao iz bureta. – Hej, Aljona Ivanovna, stara vještico! Lizaveta Ivanovna, krasoto neopisiva! Otvarajte! Uh, proklete, spavaju, što li?

I opet, razjarujući se, on trgne za zvonce deset puta zaredom, iz sve snage. Vidi se da je to čovjek poznat u kući kad to smije.

Baš u taj se čas začuju u blizini na stubama sitni, žurni koraci. Dolazi još netko, Raskoljnikov nije isprva ni čuo.

– Zar nema nikoga? – jasno i veselo zavikne pridošlica, obraćajući se pravo prvome posjetniku, koji je još jednako potezao za zvonce. – Zdravo, Koh!

»Po glasu se čini da je zacijelo veoma mlad«, pomisli sada Raskoljnikov.

– Ta vrag ih znao, gotovo sam odbio bravu – odgovori Koh. – A otkud me znate?

– Koješta! Zar nisam prekjučer u »Gambrinusu« dobio od vas tri partije zaredom na bilijaru?

– A-a-a...

– Nema ih dakle? Čudno. Glupo, uostalom užasno. Kamo je nestala starica? Imam posla.

– Pa i ja imam posla, prijatelju!

– Što ćemo sada? Da se vratimo? E-eh! A ja sam mislio da ću dobiti novaca! – zavikne mladić.

– Naravno, vratit ćemo se, ali čemu uricati? Sama mi je, vještica, urekla sat. Meni je ovamo sneruke. Pa i kuda tumara ona, ne razumijem. Cijelu godinu, sjedi, ni makac, noge je bole, a sad odjedanput odšvrljala!

– Ne bi li zapitali pazikuću?

– Što?

– Kamo je otišla i kada će se vratiti?

– Hm!... do đavola... zapitati... Ta ona ne ide nikuda... – i on trgne još jedanput za kvaku na bravi. – Do đavola, što ćemo, hajdemo!

– Stojte! – zavikne sada mladić. – Pazite: vidite li kako se vrata odmiču kad ih tresete?

– Pa onda?

– Nisu dakle zaključana, nego zasunuta, zakvačena dakle! Čujete li kako zasun lupka?

– Pa onda?

– Ta zar ne razumijete? Po tom je očito da je netko od njih kod kuće. Da su svi otišli, zaključali bi izvana, a ne bi zasunuli iznutra. A, evo, čujete li kako lupka zasun? A čim su zasunule iznutra, moraju biti kod kuće, razumijete? Sjede dakle doma, a ne otvaraju?

– Hej! Tako i jest! – zavikne začuđeno Koh. – Pa što im je onda!

I on poče bijesno tresti vratima.

– Čekajte! – zavikne mladić. – Ne tresite! Tu nije nešto u redu... vi ste zvonili, tresli, a ne otvaraju; ili su, dakle, obadvije onesviještene, ili...

– Što?

– Pa što! Hajdemo po pazikuću; neka ih on probudi.

– Istina je!

Obadvojica krenu dolje.

– Čekajte! Ostanite ovdje, a ja ću otrčati dolje po pazikuću.

– Zašto da ostanem?

– Tko bi znao što je!

– Pa dobro...

– Spremam vam se za suca istražitelja! Očevidno je, oče-vi-dno da tu nešto nije u redu! – zavikne žestoko mladić i otrči niza stube.

Koh ostane, povuče još jedanput za zvonce, i zvonce zvekne jedanput; onda poče tiho, kao da razmišlja i promatra, micati kvaku na vratima, privlačiti je i spuštati, da bi se još jednom uvjerio da su vrata samo zasunuta. Onda se dašćući nagne i stane gledati kroz ključanicu, ali iznutra je bio utaknut ključ i nije mogao ništa vidjeti.

Raskoljnikov je stajao i stiskao sjekiru. Bio je kao u bunilu. Bio je spreman da se i pobije s njima kad uđu. Dok su lupali i dogovarali se, nekoliko ga je puta spopadala misao da sve dokonča u jedan mah i da zavikne kroz vrata. Gdjekad ga je opet snalazila volja da ih počne psovati i zadirkivati dok ne otvore vrata! »Samo neka bude što brže!« sine mu glavom.

– Svejedno, đavle...

Vrijeme prolazi, jedan čas, dva – nitko ne dolazi. Koh se stane vrpoljiti.

– Ipak, đavle... – zavikne on nestrpljivo, te se okani stražarenja i krene dolje sam, žureći se i lupkajući cipelama niza stube. Koračaji se stišaju.

– Gospode, što da radim?

Raskoljnikov odgurne zasun, odškrine vrata, nigdje ni glasa; onda, ništa više ne misleći, izleti, zatvori za sobom vrata što je god mogao bolje i pohiti niza stube.

Bio je već sišao niz troje stube kad začuje silnu buku dolje. Kamo bi se djenuo? Nema se gdje sakriti. Potrči natrag, opet u stan.

– Hej, bijesu, đavole! Drži ga!

Netko izjuri vičući iz nekog stana dolje, i nije trčao nego se svalio niza stube i uzvikao na sav glas:

– Mićka! Mićka! Mićka! Mićka! Mićka! Đavo te deraooo!

Krika se završi vikom; posljednji se glasovi začuju već s dvorišta; sve zamrije. Ali u taj se isti mah počne halabučeći penjati uza stube nekoliko ljudi koji se glasno i mnogo razgovarahu. Trojica ili četvorica. Začuje zvonki glas onoga mladića. »Oni su!«

Posve očajan pođe im pravo u susret: šta bude da bude! Ako ga zaustave, sve je propalo; ako ga propuste, opet je sve propalo; zapamtit će ga. Gotovo se već sretoše; među njima su bile samo još jedne stube – i, iznenada, evo spasenja! Nekoliko stuba od njega, nadesno, prazan i širom otvoren stan, onaj isti stan na prvom katu u kojem liče radnici, a sad su baš otišli. To su vjerojatno i bili oni što su maloprije otrčali onoliko vičući. Pod je istom omazan, nasred sobe stoji čabrica i zdjelica s bojom i četkom. Za tren šmugne kroz otvorena vrata i sakrije se za zid. Bilo je krajnje vrijeme: oni su već stajali na međustubištu. Onda zakrenu gore i prođu mimo u treći kat, glasno razgovarajući. On počeka, iziđe na prstima i potrči dolje.

Nikoga na stubištu. Ni u veži. Brže iziđe na vrata i zakrenu ulicom lijevo.

Vrlo je dobro znao, izvanredno je dobro znao da su oni u ovaj čas već u stanu, da su se vrlo začudili kad su vidjeli da je otvoren, a maloprije bijaše zatvoren, da već gledaju tjelesa, i neće proći više od časa, te će se dosjetiti i odmah shvatiti da je tu maloprije bio ubojica, ali mu je pošlo za rukom da se nekamo sakrije, da šmugne kraj njih i pobjegne; dosjetit će se tome da je on bio u onom praznom stanu dok su se oni uspinjali. A on ne smije ipak nipošto ubrzati korak, premda je do prvoga zaokreta još sto koračaja. »Ne bih li šmugnuo u koju vežu i počekao gdjegod na nepoznatom stubištu? Ne, ne valja! A ne bih li kamo bacio sjekiru? Ne bih li uzeo fijaker? Zlo je i naopako!«

Napokon evo uličice; zakrene u nju polumrtav; tu je već bio napola spasen i shvaćao to: manje je sumnjiv ovdje, a osim toga vrvi ovuda silan svijet, pa će nestati u njem kao zrno pijeska. Ali su ga sve te muke toliko oslabile da se jedva i micao. Znoj je kapao s njega; vrat mu sav ovlažio. »Al si se oljoskao!« dovikne mu netko kad je izišao na Kanal.

Jedva i zna za sebe, što dalje sve gore. Znao je jedino kako se odjedanput, kad je izišao na prokop, uplašio što ima malo svijeta i da lakše pada u oči, te se htjede vratiti u uličicu. Spadao je gotovo s nogu, ali ipak zaobiđe i vrati se kući s posve suprotne strane.

Gotovo obeznanjen uđe na vrata svoje kuće; bio je čak i došao do stubišta i onda se tek sjetio sjekire. A ipak je ostao još veoma važan zadatak: vratiti sjekiru gdje je bila i udesiti da se to ne opazi. Nije, naravno, više sposoban ni zamisliti da bi bilo kudikamo bolje i ne vraćati sjekiru na pređašnje mjesto, nego je baciti kradom kamo u tuđe dvorište.

Ali sve se svrši sretno. Vrata u pazikućin stan bila su pritvorena, nisu bila zabravljena, pazikuća je dakle, vjerojatno, kod kuće. Ali je tu već bio toliko izgubio sposobnost da išta zaključi, te je naglo pristupio pazikućinu stanu i otvorio vrata. Da ga je pazikuća zapitao: »Što ćete?« on bi mu možda ni pet ni šest dao sjekiru. Ali pazikuće i opet nije bilo, te mu pođe za rukom da vrati sjekiru na pređašnje mjesto, pod klupu, pa je i prikrije cjepanicom, kako je i bila. Ni žive duše nije više sreo sve do svoje sobe; gazdaričina su vrata bila zatvorena. Kad je ušao u sobu, baci se na divan onakav kakav je bio. Nije zaspao, nego je zapao u neku nesvjesticu. Da mu je tko ušao tada u sobu, skočio bi i zaviknuo. Komadići i odlomci nekakvih misli vrvjeli su mu u glavi; ali ni jednu nije mogao zadržati i ni na kojoj nije mogao zastati, koliko god se trudio...

DRUGI DIO

I

Tako je preležao vrlo dugo. Na mahove se nekako i budio, ali je u tim trenucima opažao da je već odavno pala noć, a nije mu ni na kraj pameti bilo da ustane. Naposljetku primijeti da je već svijetlo. Ležao je nauznak na divanu, još ukočen od malopređašnje nesvjestice. Do njega je dopirala strašna, žestoka cika s ulice, koju je, uostalom, svake noći u tri sata slušao pod svojim prozorom. Ta ga cika razbudi i sada: »A! Eto izlaze već i pijanci iz krčme«, pomisli on, »tri su sata« – i skoči iznenada, kao da ga je tko stresao s divana. – »Što? Tri sata već!« – sjedne na divan – i sada se svega sjeti! Odjedanput, u jedan mah se svega sjeti.

U prvi je čas pomislio da će poludjeti. Strašna ga studen oblije, ali hladno mu je bilo i od groznice koja ga bijaše već davno u snu uhvatila. Sada ga podiđe iznenada takva jeza da su mu gotovo zubi poiskakali i sve se u njem uskomešalo. Otvori vrata i stane osluškivati: sve je u kući tvrdim snom spavalo. U čudu je ogledavao samoga sebe i sve oko sebe po sobi, te nije shvaćao kako se jučer vratio kući, a nije zatvorio vrata, nego se obučen izvalio na divan, čak sa šeširom, koji mu je spao s glave i leži na podu, blizu uzglavlja. – »Da je tko ušao, što bi pomislio? Da sam pijan, no...« Poleti prozoru. Bilo je prilično svijetlo i on poče brže ogledavati sebe od glave do pete, svu svoju odjeću: nema li tragova? Ali nije mogao ovako; dršćući od jeze poče skidati sve sa sebe i opet je ogledavati odasvud. Isprevrtao sve, svaku sitnicu i krpicu, ali nije ni samome sebi povjerovao, nego do tri puta obavljao pregledavanje. Ali, čini se, nema ničega, nikakvih tragova. Samo dolje na hlačama, gdje su se otrcale, te vise rese, vide se na resama jasni tragovi zgrušane krvi. On zgrabi veliki sklopni nož i odreže rese. Kao da ničega više nema. Uto se sjeti da su mu novčarka i one stvari što ih je povadio iz babina kovčega još i sad u džepovima! Nije dosad ni mislio da ih izvadi i sakrije. Nije ih se sjetio ni onda kad je ogledavao odjeću! Ta što je to? Poče ih brže vaditi i bacati na stol. Kad je sve povadio, izvrne i džepove da se uvjeri nije li još što preostalo, a onda odnese cijelu tu gomilu u kut. Ondje se, u krajnjem kutu, dolje, odlijepila tapeta od zida i razbucala: u tu on rupu, pod tapetu, stane odmah sve gurati. – »Ušlo je? Sve s očiju, i novčarka!« – mislio je radosno kad se pridignuo i tupo zagledao u tu rupu što je sada još jače zjapila. Ali se iznenada sav strese od užasa: »Bože moj«, šaputao je u očajanju, »što mi je? Zar je to sakriveno? Zar tako sakrivaju?«

Istina je, stvarima se on nije bio ni nadao; mislio je da će biti samo novci, »sada, što ću i kako ću«, mislio je. »Zar se tako skriva? Zbilja se meni muti pamet!« Sjedne iznemogao na divan i opet ga protrese nepodnošljiva jeza. Nesvjesno povuče sa stolice kraj sebe nekadašnju svoju studentsku zimsku kabanicu, toplu, ali sada gotovo u prnjama, pokrije se njome, te ga opet zaokupi san i bunilo. Zadrijema.

Ne potraja ni pet časaka, a on skoči nanovo i odmah opet poleti kao bijesan svojoj odjeći. – »Kako sam i mogao zaspati, a ništa nisam udesio! Jest zbilja, jest zbilja: petlju pod pazuhom nisam još skinuo! Zaboravio, tako nešto zaboravio! Takav dokaz!« Strgne petlju, te je počne brzo kidati na komadiće i turati pod uzglavlje u rubeninu. – »Komadići rastrgana platna neće nikako pobuditi sumnju; tako je valjda, tako je valjda!« ponavljao je stojeći nasred sobe i, usredotočujući pozornost do boli, počeo opet razgledavati unaokolo, po podu i svuda, nije li još što zaboravio. Uvjerenje da mu svega nestaje, pa i svijesti, i čak obične rasudljivosti, nesnošljivo ga je mučilo. »Što, zar već započinje, zar to već počinje kazna? Gle, gle, da nije zbilja?« Odresci od resa što ih je odrezao s hlača ležali su zbilja na podu, nasred sobe, i svatko bi ih mogao opaziti! – »Ta što mi je!« – zavikne opet izbezumljeno.

Sada mu padne na pamet neobična misao: možda mu je i sva odjeća krvava, možda su po njemu same mrlje, ali ih samo on ne vidi, ne primjećuje, jer mu je rasudljivost oslabljena, razdrobljena... pamet se smračila... Odjedanput se sjeti da je i novčarka bila okrvavljena. »Eh! Pa onda mora biti krvi i u džepu, jer sam onda turio još mokru novčarku u džep!« Izvrne brže džep i – zbilja – na podstavi su u džepu tragovi, mrlje! »Nije mi eto još sasvim nestalo pameti, eto, u mene je rasudljivost i sjećam se, čim sam se sam snašao i dosjetio!« pomisli likujući, te uzdahne duboko i radosno, iz punih grudi; »to je samo grozničava nemoć, časovito bunilo«, i on istrgne svu podstavu iz džepa na hlačama. U taj mu čas sine sunčana zraka na lijevu cipelu: na čarapi, što mu izviruje iz cipele, kao da su se javili tragovi! Izuje cipelu: »Zaista su tragovi! Sav je vrh na čarapi natopljen krvlju«; nije, dakle, pazio, nego je tada neoprezno ugazio u onu baru... »A što ću sada s tim? Kamo bih djenuo tu čarapu, rese, džep?«

Skupio je sve to u ruke i stao nasred sobe. »U peć? Ali po peći će najprije čeprkati. Da spalim? A čime da spalim? Nemam ni žigica. Ne, najbolje je da odem bilo kamo i sve odbacim. Jest! Najbolje je odbaciti«, ponavljao je, sjedajući opet na divan, »i odmah, ovoga časa, ne oklijevajući...« Ali mu, mjesto toga, glava klone opet na uzglavlje; ponovo ga uhvati ledena, nepodnosiva jeza; opet potegne kabanicu na sebe. I dugo mu se, još nekoliko sati, sve na mahove, priviđalo da »treba, odmah, ne odgađajući, otići bilo kamo i sve baciti, da ne bude na očima, što brže, što brže!« Pridizao se s divana nekoliko puta, htio da ustane, ali nije više mogao. Naposljetku ga razbudi silna lupa u vrata.

– Ta otvori! Jesi li živ, ili nisi? I vazda on crkava! – vikne Nastasja gruhajući šakom u vrata. – Sav bogovetni dan crkava kao pas. Pas i jest. Ded otvori! Jedanaest je sati.

– Možda i nije kod kuće – progovori muški glas.

»He! To je pazikućin glas... Što će on?«

Skoči i sjedne na divan. Srce mu je kucalo tako snažno da ga je zaboljelo.

– A što si se zabravio? – navaljuje Nastasja. – Ih, počeo da se zaključava! Da te ne bi ukrali? Otvori, muška glavo, probudi se!

»Što će oni? Što će pazikuća? Sve se zna. Bolje da otvorim? Propadoh...«

Pridigne se, nagne se i odgurne zasun.

Sva mu je soba bila tolicna da je mogao odsunuti zasun i ne ustajući s postelje.

I zbilja: stoje pazikuća i Nastasja.

Nastasja ga pogleda nekako čudnovato. On pogleda pazikuću izazovno i očajno. A pazikuća mu šuteći pruži siv papir podvostručen, zapečaćen voskom.

– Poziv, iz ureda – reče on dajući mu papir.

– Iz kakva ureda?

– Na policiju eto zovu, u ured. Zna se kakav ured.

– Na policiju... Zašto?...

– A otkud bih ja znao! Zovu, pa idi.

Pogleda upitno, ogleda se uokolo i okrene se da ode.

– Kao da se ozbiljno razbolio! – napomenu Nastasja, ne skidajući očiju s njega. I pazikuća se časkom obazre. – Od jučer je u vatri – dometne ona.

On nije odgovarao; u rukama je držao papir, ali ga nije raspečaćivao.

– Ta nemoj ni ustajati! – nastavi Nastasja kojoj se ražalio kad je vidjela da spušta noge s divana. – Bolestan si, pa ne idi onamo: neće ti pobjeći. Što ti je to u rukama?

On pogleda: u desnoj su mu ruci odrezani komadići resa, čarapa i krpe od istrgnutog džepa. S njima je eto i spavao. Poslije, kad je razmišljao o tom, sjećao se da se napola budio u vrućici, ali je vazda snažno stiskao sve to u ruci i opet zapadao u san.

– Ih, kakve je dronjke pokupio i spava s njima kao s blagom...

I Nastasja prasne u svoj bolesno nervozni smijeh.

On brže turi sve to pod kaput i upilji oči u nju. Iako je jedva mogao u taj čas posve razborito da prosuđuje, ipak je osjećao da ne postupaju ovako s čovjekom po kojega dolaze da ga odvedu. »A... policija?«

– Da popiješ čaja! Hoćeš, je li? Donijet ću ti; ostalo je...

– Neću... idem; odmah idem – mrmljao je ustajući.

– Ta nećeš moći ni sići niza stube.

– Otići ću...

– Kako te volja.

Ode ona za pazikućom, a Raskoljnikov poleti odmah prema svjetlosti da ogleda čarapu i rese. »Mrlja ima, ali se ne primjećuju jako; sve se uprljalo, zbrisalo i već izblijedjelo. Tko već za to ne zna, neće ništa primijetiti. Nastasja nije, dakle, mogla ništa opaziti iz daljine, hvala bogu!«

Onda dršćući raspečati poziv i počne ga čitati; dugo je čitao i napokon razumio. Bio je to obični poziv iz policije da dođe danas, u devet i pol sati, u ured policijskog nadzornika.

»Ta otkuda to? Nikakva posla ja nemam s policijom! I zašto baš danas?« mislio je u mučnoj sumnji. »Gospode, samo što prije!« Klekne časom da se moli, ali se onda i sam nasmije – ne molitvi, nego sebi. Počne se brzo odijevati. »Ako propadnem, propast ću! Čarapu treba da navučem!« pomisli iznenada. »Još će se bolje istrti u prašini, te će nestati tragova.« Ali tek što ju je navukao, odmah je i strgne, gadeći se i užasavajući se. Strgne, ali zaključi da drukčije ne može, uzme je i opet navuče – i opet se nasmije. »Sve je to uvjetno, prema prilikama, sve su to same formalnosti«, sine mu glavom, samo u jednom krajiću misli, a cijelo mu je tijelo drhtalo, »ta evo sam navukao opet. Ta navukao sam napokon!« Ali smijeh mu se opet pretvori u očajanje. »Nije, nije prema mojoj snazi...« pomisli. Noge su mu drhtale. »Od straha«, promrmlja u sebi. U glavi mu se vrtjelo i boljela ga od vrućice. »To je lukavština. Hoće lukavštinom da me domame i da me iznenada zbune u svemu«, nastavljao je u sebi, silazeći niza stube. »Loše je što sam gotovo u bunilu... mogao bih istresti kakvu glupost...«

Na stubištu se sjeti da je sve stvari ostavio onako, u rupi za tapetom, »a može još da provedu pretragu namjerice onda kad mene nema«, sjeti se i zastane. Ali ga naglo svlada takvo očajanje i takav, ako se može reći, cinizam propasti, da je mahnuo rukom i pošao dalje.

»Samo što prije!«

Na ulici je bila opet nepodnosiva žega; ni da bi kap kiše pala tih dana. Opet prašina, opeka i vapno, opet smrad iz trgovinica i krčmi, opet svaki čas pijanci, nosači Finci i napola razvaljeni fijakeri. Sunce mu jarko sine u oči, tako da ga je boljelo gledati i u glavi mu se strašno zavrtjelo – običan osjećaj grozničava čovjeka koji po jarkom sunčanom danu naglo iziđe na ulicu.

Kad je došao do zaokreta u jučerašnju ulicu, pogleda u nekakvoj mučnoj uzrujanosti u nju, onu kuću... i odmah odvrati oči.

»Ako me zapitaju, možda ću i reći«, pomisli približavajući se uredu.

Ured je bio od njega četvrt vrste; preselio se tek nedavno u nove prostorije, u novu kuću, na treći kat. U pređašnjim prostorijama bio je jedanput načas, ali vrlo davno. Kad je ušao u vežu, opazi s desne strane stube niz koje silazi seljak s knjižicom u rukama: »Podvornik, dakle je tu i ured«, i on se stane penjati nasumce. Nije htio nikoga ništa pitati.

»Ući ću, kleknut ću i sve ću ispričati...« pomisli, penjući se na treći kat.

Stube su uske, strme, kaljave. Sve se kuhinje iz svih stanova na sva tri kata i u prizemlju otvaraju na to stubište, i tako su otvorene gotovo cijeli dan. Zato je tu strašno zagušljiv zrak. Gore i dolje penju se i silaze podvornici s knjižicama pod pazuhom, pozivari i svakakav svijet muški i ženski – stranke. Uredska su vrata također širom otvorena. On uđe i stane u predsoblju. Tu sve stoje i čekaju neki seljaci. I tu je veoma zagušljiv zrak, a osim toga zaudara i gotovo da ti se smuči od svježe, još neosušene boje i smradnoga laka tek obojenih soba. Počeka malo, a onda smisli da pođe dalje u prvu sobu. Sve su to maljucne i niske sobe. Strašna ga nestrpljivost vuče sve dalje i dalje. Nitko ga i ne gleda. U drugoj sobi sjede i pišu nekakvi pisari, jedva nešto bolje odjeveni od njega, naoko sve nekakav čudan svijet. Obrati se jednom od njih.

– Što ćeš?

Pokaže mu poziv iz ureda.

– Vi ste student? – zapita onaj pošto je pogledao poziv.

– Jesam, bivši student.

Pisar ga promotri, ali nimalo radoznalo. Bio je to nekakav osobito nakostriješen čovjek, ukočena, tupa pogleda.

»Od toga nećeš ništa doznati, jer je njemu sve na svijetu svejedno«, pomisli Raskoljnikov.

– Idite onamo perovođi – reče pisar i upre prstom preda se, pokazajući na posljednju sobu.

On uđe u tu sobu (četvrtu po redu), tijesnu i punu svijeta – ljudi nešto pristalije odjevenih nego što su u onim sobama. Među strankama su i dvije gospođe. Jedna, u crnini, siromašno odjevena, sjedi za stolom, sučelice perovođi, i piše nešto što joj on kazuje u pero. Druga pak gospođa, vrlo gojna i tamnocrvena, s mrljama na licu, naočita žena i nekako vrlo raskošno odjevena, s brošem poput tanjurića za čaj na grudima, stajala je postrance i nešto čekala. Raskoljnikov tutne perovođi svoju pozivnicu. Perovođa je pogleda letimice i reče: »Pričekajte!« i ponovno se zabavi gospođom u crnini.

Raskoljnikov odahne slobodnije. »Zacijelo nije ono!« Pomalo se stane hrabriti, a i sam je iz sve snage navraćao sebe da se obodri i snađe.

»Kakva god glupost, kakva god sićušna neopreznost, pa se mogu sasvim odati! Hm!... samo da je zraka ovdje«, priklopi on, »zapara... U glavi se sve gore vrti... a i u pameti...«

Osjećao je u sebi strahovitu zbrku. Bojao se i sam da se neće svladati. Nastojao je da prione uza što i da misli na nešto, pa bilo to makar i posve tuđe, ali mu nije nikako polazilo za rukom. Perovođa ga je, uostalom, neobično zanimao: sve bi da mu nešto pročita s lica, da dokuči. Bio je to vrlo mlad čovjek od dvadeset i dvije godine, crnomanjasta, živa lica, koje se čini starijim nego što jest, odjeven po modi, gizdelinski, s razdjeljkom na zatiljku, očešljan i napomađen, sa silesijom prstenja, s kamenjem i bez kamenja, na bijelim četkom očišćenim prstima, i sa zlatnim lancem na prsluku. S nekim strancem, što se tu desio, progovorio je dapače dvije-tri riječi francuski, i to dosta dobro.

– Luiza Ivanovna, izvolite sjesti – reče on brzo onoj nagizdanoj zarumenjenoj dami, koja je neprekidno stajala kao da se ne usuđuje sjesti sama, premda je stolica do nje.

– Ich danke[1] – odgovori ona i polako se spusti na stolicu uz šuštanje svile, raširi se kao balon kraj stola i zapremi gotovo pola sobe. Zamiriše parfem. Ali je dama očevidno bila u neprilici što je zapremila pola sobe i što se od nje širi toliki miris, premda se smješkala i plašljivo i bezobrazno ali upadljivo nemirno.

Dama u crnini završila napokon i počela ustajati. Uto uđe u sobu prilično bučno časnik, vrlo pristao i nekako osobito trzajući pri svakom koraku ramenima, baci na stol kapu s kokardom i sjedne u naslonjač. Nagizdana dama odskoči odmah sa stolice čim ga je opazila i poče s nekim osobitim oduševljenjem klecati za znak pozdrava; ali časnik nije uopće obraćao pozornost na nju, a ona se pak nije usuđivala da sjedne pred njim. Bio je to poručnik, pomoćnik kvartskoga nadzornika, riđastih brkova, što su ravno stršili na obadvije strane, vrlo lijepih crta, ali te crte nisu ništa osobito odavale osim neke drskosti. On pogleda Raskoljnikova ispod oka, donekle mrzovoljno: neobično je jadna na njemu bila odjeća, ali, ma koliko bio ponižen, ipak mu držanje nije bilo u skladu s odjećom; Raskoljnikov ga, kako je bio neoprezan, pogleda suviše otvoreno i dugo, tako da se on i uvrijedio.

– Što ćeš ti? – zavikne on, čudeći se valjda što se ovakav odrpanac i ne misli pokunjiti pred njegovim grozomornim pogledom...

– Pozvan sam... pozivnicom... – odvrati Raskoljnikov nehajno.

– To je u stvari tužbe zbog novaca, protiv studenta – požuri se perovođa, dižući glavu sa spisa. – Evo vam! – dobaci on Raskoljnikovu spis i pokaže mu mjesto – pročitajte!

»Novaca? Kakvih novaca?« mislio je Raskoljnikov, »ali... nije, dakle, zacijelo ono!« I zadršće od radosti. U jedan mu mah neobično, neizrecivo odlane. Teret spade s njega.

– A u koliko vam je sati napisano da dođete, milostivi gospodine? – zavikne poručnik koje se, bogzna zbog čega, sve jače te jače žestio. – Piše vam u devet, a sada je već dvanaest!

– Donijeli su mi tek pred četvrt sata – odgovori glasno i otresito Raskoljnikov, koji se naglo i sam iznenađen rasrdio također, te sad uživao u tome. – Dosta je i to što sam ovako bolestan i grozničav došao.

– Da niste vikali!

– Ja i ne vičem, nego sasvim mirno govorim, a vi eto vičete na mene; ja sam student i ne trpim da na mene vičete.

Poručnik plane toliko da u prvi čas nije mogao ništa da odgovori, nego je sve prskao iz usta. Odskoči s mjesta.

– Izvolite šu-tje-ti! Vi ste u uredu. Ne prrrostačite, gospodine!

– Pa i vi ste u uredu – uzvikne Raskoljnikov – a ne samo što vičete nego i cigaretu pušite, dakle vrijeđate sve nas.

Kad je to izgovorio, osjeti neiskazanu slast.

Perovođa ih gledao i smješkao se. Žestoki se poručnik očevidno zapanjio.

– To se vas, gospodine, ne tiče! – zavikne on napokon nekako neprirodno gromko. – A vi govorite što vas pitaju! Pokažite mu, Aleksandre Grigorjeviču. Tužba protiv vas! Nećete da plaćate! Eto, sokole sivi, kakvi ste vi!

Ali Raskoljnikov nije više ni slušao, nego pomamno uhvatio spis da što prije pronađe odgonetku. Pročita i prvi put i drugi put, i ne razumjede.

– Što je to? – zapita on perovođu.

– Traži se od vas uplata duga na temelju zadužnice, utjeruje se. Ili morate platiti sa svim troškovima, zaostacima i drugim, ili pismeno očitovati kada ćete moći platiti, a ujedno se obavezati da nećete nikuda odlaziti iz grada dok ne platite, i da nećete prodavati ni sakrivati imovinu. A vjerovnik ima pravo prodati vašu imovinu, s vama pak postupati po zakonima...

– Ta ja... nisam nikome dužan!

– To se nas ne tiče. Uručena vam je vaša zadužnica na sto petnaest rubalja, što ste je prije devet mjeseci izdali koleškoj asesorki Zarnicinoj, a od udovice je Zarnicine isplatom prešla u ruke dvorskog savjetnika Čebarova, da je naplatimo, jer je zadužnici istekao rok i ona zakonito prosvjedovana, te vas pozivamo da o tome dadnete izjavu.

– Ta to je moja gazdarica!

– Pa što onda ako vam je gazdarica?

Perovođa ga je gledao milostivo se i sažalno smiješeći, ali i nekako ponosito, kao novajliju, kojega istom počinju motati: »Onda, kako ti je sada?« Ali što on sada mari za zadužnicu i za utjerivanje. Zar mu se vrijedi uzrujavati, sada, pa i paziti uopće na to. Stajao je, čitao, slušao, odgovarao, pa i sam zapitkivao, ali sve to makinalno. Pobjedničko slavlje što se spasio, što se izbavio iz opasnosti koja mu je prijetila – ispunjalo mu je ovaj čas cijelo biće, bez predviđanja, bez analize, bez budućeg zagonetanja i odgonetanja, bez sumnje i bez pitanja. Bio je časak potpune, bliske, prave životne radosti. Ali u taj se isti čas dogodi nešto u uredu – baš kao da je grunuo grom i munja. Poručnik, još posve uzrujan zbog onakva nepoštovanja, posve ražešćen i očevidno željan da održi svoj ugled što mu je bio nastradao, obori se svima gromovima na nesretnu gizdavu damu, koja je piljila u njega i preglupo se smješkala od onog časa kada je ušao.

– A ti, ovakva i onakva – zavikne on iznenada na sav glas (gospođa u crnini bila je već otišla) – što se to kod tebe dogodilo noćas? A? Opet sramota, razvrat, da sva ulica ori. Opet tučnjava i pijančevanje. Nadaj se kaznenom zavodu! Zar ti nisam već govorio, zar te nisam već deset puta opominjao da ti jedanaesti put neću oprostiti! A ti si opet ovakva i onakva.

Raskoljnikovu ispade spis iz ruke. Zagleda se zbunjeno u tu gizdavu gospođu što je onaj ovako bez sustezanja krpi. Ali se brzo dosjeti što je, i odmah mu se počne sviđati cijela ta zgoda. Slušao je s uživanjem, čak toliko da bi se najradije kikotao, kikotao, kikotao... Svi su mu živci samo poigravali.

– Ilja Petroviču! – započne perovođa brižno, ali zastane da počeka, jer kad se poručnik raspali, ne možeš ga drugačije suzdržati nego jedino za ruke, a to on zna iz iskustva.

Što se pak tiče gizdave gospođe, u prvi je mah zatreptala od groma i munje; ali za čudo: što god psovkama raste broj i krepčina, sve ljubaznijim biva njen lik, zamamnijim njen smijeh kojim se obraća bijesnom poručniku. Vrcka se i neprestano kleca, nestrpljivo očekujući da napokon i ona smije priklopiti koju riječ, pa je i dočekala.

– Nikakav halabuka i tučnjave kod mene ne bio, gospodin kapiten – razbrblja se ona naglo, kao da sipaš grah, s jakim njemačkim akcentom, ali brzim ruskim jezikom – i nikakva, nikakva škandal, i oni došo pijan, i to ja sve kaže, gospodin kapiten, a ja nisam kriv... moj je kuća pristojan, i pristojna ponašanje, gospodin kapiten, i ja vazda sama nisam htio škandal. A oni sasvim došo pijan i onda opet tri poce naručila, a onda jedno digla noge i stalo nogom klavir igralo, i to sasvim ne valja u pristojan kuća, i onda ganz klavir razbila sasvim, sasvim nema nikakva manir i ja kaza. A on pocu uzela i sve odostrag pocom lupala. I onda ja stao brzo pazikuća pozvao i Karl došla, i on uzela Karl i oko udarila i Henriete udarila oko isto, i mene pet puta obraz udarila. I to nije tako delikatno u pristojan kuća, i ja sam vikao. A on na Kanal prozor otvorila i stala na prozor kao mala svinja, cičala; i to je sramota. I kako može na prozor na ulica kao mala svinja cičala? Pi, pi, pi, pi! I Karl odostrag njega za frak vukla od prozor i onda, istina, gospodin kapiten poderala seinen Rock. I onda on vikala, petnaest rubalj muss mann njoj Strafe platila. I ja sam, gospodine kapiten, pet rubalj platio za seinen Rock. I to je nepristojna gost, gospodin kapiten, i svakakva škandal radila. Ja, kazala, na vas velik satir gedrück bude, jer ja u svim novine mogu o vas sve napisala.

– Pisac je dakle?

– Jest, gospodin kapiten, i kakve je to nepristojna gost, gospodin kapiten, kod pristojni kuća...

– De, de, de! Dosta je! Ja sam tebi već govorio, govorio, ta ja sam tebi govorio...

– Ilja Petroviču! – ponovno značajno progovori perovođa.

Poručnik ga pogleda naglo: perovođa kimne lako glavom.

–... Evo dakle tebi, najpoštovanija Laviza Ivanovna, moj posljednji savjet, i to posljednji put – nastavi poručnik. – Ako se kod tebe, u tvojoj pristojnoj kući dogodi samo još jedan jedincati skandal, ja ću tebi zapapriti, kako se fino veli. Jesi li čula? Literatu dakle, piscu platiti pet rubalja u »pristojnoj kući« za skut kaputa? Gle ti njih, tih pisaca! – i on dobaci Raskoljnikovu preziran pogled. – I prekjučer se u gostionici dogodila slična zgoda: ručao, a neće da plati; »ja ću vas«, veli, »opisati za to u satiri«. Na parobrodu opet jedan, prošle nedjelje, sramotnim imenima okrstio čestitu obitelj državnoga savjetnika, ženu i kćer. Iz slastičarnice onomad izgruhali jednoga šakama. Eto, kakvi su ti pisci, literati, studenti, vikači... Pi, a ti odlazi. Sam ću se svratiti do tebe... Pazi se onda! Jesi li čula?

Luiza Ivanovna počne ubrzano i ljubazno klecati na sve strane i tako klecajući uzmakne do vrata; ali na vratima natrapa natraške na naočita časnika, vedra, zdrava lica, krasnih, gustih, plavih zalizaka. To je bio glavom Nikodim Fomič, kvartski nadzornik. Luiza Ivanovna klecne brže gotovo do poda, te izleti iz ureda sitnim koračićima, poskakujući.

– Opet lomljava, opet grom i munja, vijavica, uragan – ljubazno se i prijateljski obrati Nikodim Fomič Iliji Petroviču – opet ste uzbunili srce, opet ste planuli! Čuo sam još sa stubišta.

– Da što! – progovori Ilja Petrovič otmjeno i nehajno (a i ne veli: da što, nego nekako: daa što-a), odlazeći s nekim spisima drugom stolu i slikovito trzajući uz svaki korak ramenima kamo korak, onamo i rame. – Evo, izvolite pogledati: gospodin pisac, student dakle, to jest bivši, neće da plaća, mjenica poizdavao, iz stana se ne seli, neprestano stižu tužbe na njega, a on izvolio zamjeriti što sam zapalio pred njim cigaretu! A on podlo radi, i izvolite ga pogledati: evo ga u najzamamnijem liku njegovu!

– Siromaštvo nije sramota, prijane, e pa što! Dabome, žestok kao barut, nije mogao da otrpi uvredu. Zacijelo ste mu nešto zamjerili i niste se suspregli – nastavi Nikodom Fomič, ljubazno se obraćajući Raskoljnikovu. – Ali to je suvišno! Reći ću vam: naj-ple-me-ni-ti-ji čovjek, ali barut, barut! Planuo, buknuo, izgorio – i nema ga! I sve je prošlo! A ostalo je samo zlatno srce. Njega su i u pukovniji okrstili »poručnik barut...«

– I kakva je to p-p-pukovnija bila – klikne Ilja Petrovič, vrlo zadovoljan što su ga tako prijatno poškakljali, ali još jednako se dureći.

Raskoljnikovu se iznenada prohtje da im svima rekne nešto neobično ugodno.

– Ta molim, gospodine kapetane – započne veoma slobodno, obraćajući se odmah Nikodimu Fomiču – zamislite se u mome položaju. Voljan sam ih zamoliti za oproštenje ako sam ih čime uvrijedio. Siromašan sam, bolestan student, prignjeten (tako on i reče: »prignjeten«) siromaštvom. Ja sam bivši student, jer sada ne mogu da se uzdržavam, ali ću dobiti novaca... Imam mater i sestru u -oj guberniji... Poslat će mi i... ja ću platiti. Moja je gazdarica dobra žena, ali ona se tako ozlojedila što sam instrukcije izgubio i ne plaćam već četvrti mjesec, te mi ne šalje više ni objed... Ali nikako ne znam kakva je to mjenica. Sad ona ište da isplatim zadužnicu! Kako i da platim, rasudite sami!...

– To se nas ne tiče... – opet će perovođa.

– Dopustite, dopustite, potpuno se slažem s vama, ali dopustite da i ja objasnim – prihvati opet riječ Raskoljnikov, ne obraćajući se perovođi, nego vazda Nikodimu Fomiču, ali nastojeći svom silom da se obrati i Ilji Petroviču, premda se taj svejednako pričinjao kao da kopka po spisima te zbog prezira i ne obraća na nj pozornost. – Dopustite da vam objasnim kako stanujem kod nje već oko tri godine, otkako sam došao iz unutrašnjosti, a prije... prije, uostalom, čemu ne bih priznao, i ja, ja sam odmah od prvoga početka obećao da ću uzeti njenu kćer, obećao riječju, sasvim slobodno... bila je to djevojka... uostalom, i sviđala mi se... premda nisam bio zaljubljen... u jednu riječ, mladost, to jest, velim da mi je gazdarica onda mnogo davala na vjeru, i ja sam, donekle, provodio takav život... bio sam vrlo lakouman...

– Nitko od vas, gospodine, ne iziskuje iznošenje ovakvih intimnosti, a i nemamo vremena – prekine ga grubo i ponosito Ilja Petrovič, ali Raskoljnikov ga vatreno zaustavi, premda mu je bilo neobično teško govoriti.

– Ali dopustite, dopustite da vam donekle pripovjedim... kako je bilo... I ja se... premda je suvišno pripovijedati, slažem s vama – ali prije godinu dana umrla je ta djevojka od tifusa, ja sam pak ostao na stanu gdje sam i bio, gazdarica mi je kad se selila u sadašnji stan rekla... i rekla prijateljski... da se ona sasvim uzda u mene, i sve... ali ne bih li joj dao zadužnicu na sto i petnaest rubalja, na sve koliko ona računa da sam joj dužan. Dopustite, gospodine, ona je naročito rekla, čim joj dadem taj spis, kreditirat će me opet koliko želim, a nikada, nikada se neće – to su njene riječi – poslužiti tim spisom dok sam ne platim... A evo sada, kad sam i instrukcije izgubio, i nemam šta da jedem, tuži ona i utjeruje. Šta da reknem sada?

– Sve se te osjećajne potankosti nas ne tiču, milostivi gospodine – odreže surovo Ilja Petrovič. – Dužni ste dati iskaz i obvezu, a što ste ondje bili zaljubljeni i sve te tragične zgode nisu naša briga.

– Ta ti... okrutno... – promrmlja Nikodim Fomič, sjedajući za stol i laćajući se također potpisivanja. Bilo ga je nekako stid.

– Pišite dakle – reći će perovođa Raskoljnikovu.

– Što da pišem? – zapita on nekako osobito grubo.

Raskoljnikovu se učini da je perovođa sada nakon ispovijedi nehajniji i prezriviji prema njemu, ali za čudo, i njemu bi samom odjedanput baš svejedno što tko misli, i ta se promjena zbila za jedan tren, za jedan čas. Kad bi mu se htjelo razmisliti malo, on bi se naravno začudio tomu kako je prije časka i mogao ovako govoriti s njima, te im se narivavati svojim osjećajima. A i otkud mu ti osjećaji? Ta kad bi se sada sva soba nabila ne policijskim činovnicima, nego najbližim prijateljima, ni onda im ne bi valjda znao reći ni jednu čovječansku riječ, tako mu je odjedanput opustjelo srce. Mračni osjećaj teške, beskrajne osamljenosti, otuđenosti, naglo mu se javio jasno u duši. Nije mu srce ovako iznenada preobrazila ni podlost onoga srdačnoga očitovanja pred Iljom Petrovičem, ni poručnikova slavodobića nad njim. Oh, što mu je i do osobne podlosti, do svih ambicija, poručnika, Njemica, utjerivanja dugova, uvreda i tako dalje, i tako dalje! Kad bi ga osudili da ovog časa bude spaljen, ni onda se ne bi ganuo, a teško da bi i osudu saslušao pozorno. U njemu se zbivalo nešto sasvim nepoznato, novo, nenadano, što još nikada nije preživljavao. Ne samo da je razumijevao, nego je jasno osjećao neobično snažno da ne samo što ne može pokazivati svoje osjećaje kao maloprije, nego da se uopće nikako ne može više obraćati tim ljudima u policijskom uredu, pa sve da su mu to rođena braća i sestre, a ne policijski poručnici, ni onda se ne bi imao nizašto obraćati njima, čak ni u bilo kojoj zgodi u životu; nikada još do ovoga časa nije osjetio ovako nešto neobično, strašno. A najljuće ga muči što je to više osjećaj nego svijest, nego misao; baš osjećaj, najmučniji osjećaj od svih osjećaja što ih je u životu proživio.

Perovođa mu stane kazivati izjavu, uobičajenu u takvoj prilici, to jest: ne mogu platiti, obavezujem se da ću platiti tada i tada (kada bilo), iz grada neću odlaziti, svojinu neću prodavati ni poklanjati, i tako dalje.

– Ta vi ne možete pisati, pero vam ispada iz ruku – napomenu perovođa, radoznalo se zagledavajući u Raskoljnikova. – Jeste li bolesni?

– Jesam... u glavi mi se vrt... govorite dalje!

– To je sve; potpišite se!

Perovođa uzme spis i zabavi se drugima.

Raskoljnikov vrati pero, ali ne ustane i ne ode, nego se podlakti s oba lakta na stol i stegne rukama glavu. Kao da mu zabijaju čavao u tjeme. Strašna mu misao sine glavom: da odmah ustane, da pristupi Nikodimu Fomiču i da mu ispripovjedi sve ono što se jučer zbilo, do posljednje sitnice, da onda ode s njim u stan i da mu pokaže stvari u kutu, u rupi. Napast je bila tako jaka, i on već ustade da to izvrši. »Ne bih li bar čas razmislio?« sine mu u glavi. »Ne, bolje je bez razmišljanja, samo da stresem!« Ali onda stane kao ukopan; Nikodim Fomič govori vatreno Ilji Petroviču i do njega doletješe riječi:

– Ne može biti, obadvojicu ću pustiti. Prvo, sve protuslovi; rasudite: zašto bi zvali pazikuću ako su oni počinili? Da sebe okrive? Ili iz lukavštine? Ne, to bi već bilo prelukavo! A studenta Pestrjakova vidjeli su baš na vratima obadva pazikuće i građanka baš u taj čas kad je ulazio; išao je sa tri prijatelja i rastao se s njima baš na vratima, a još pred prijateljima zapitao pazikuću za stan. A Koh je prije nego što je pošao babi sjedio pola sata dolje kod srebrnara i točno u sedam sati i tri četvrt krenuo od njega gore starici. Zamislite sada...

– Ali, dopustite, kako sad upadoše u ovakvo protuslovlje: sami tvrde da su lupali i vrata bila zaključana, a za tri časa, kad dođoše s pazikućom, vrata su eto otvorena.

– To i jest majstorija: ubojica ja zacijelo bio unutra i zatvorio vrata zasunom; bili bi ga zacijelo ondje zatekli da nije Koh počinio ludoriju te i sam pošao po pazikuću. A on je baš za to vrijeme ulučio priliku da siđe niza stube i da šmugne nekako kraj njih. Koh se križa obadvjema rukama: »Da sam«, veli »ostao ondje, on bi izletio i ubio me sjekirom.« Rusku službu zahvalnicu hoće da dade odslužiti – he-he!

– A ubojicu nije nitko vidio?

– Kako bi ga i vidio! Ta je kuća Nojeva lađa – napomenu perovođa koji je sjedio za svojim stolom.

– Sve je jasno, sve je jasno! – ponovi vatreno Nikodim Fomič.

– Nije, vrlo je nejasno – ustvrdi Ilja Petrovič.

Raskoljnikov digne šešir i pođe prema vratima, ali nije došao do vrata...

Kad se osvijestio, razabere da sjedi na stolici, s desne strane ga pridržava neki čovjek, s lijeve mu strane stoji drugi čovjek sa žutom čašom, punom žute vode, a Nikodim Fomič stoji pred njim i upiljio u nj pogled. Ustane sa stolice.

– Što vam je, jeste li bolesni? – prilično oštro zapita Nikodim Fomič.

– I kad se potpisivao, jedva je perom micao – napomenu perovođa, sjedajući na svoje mjesto i laćajući se opet spisa.

– A jeste li odavno bolesni? – zavikne sa svoga mjesta Ilja Petrovič, listajući također po papirima.

I on je, naravno, promatrao bolesnika dok je bio u nesvijesti, ali je odmah uzmaknuo čim se bolesnik osvijestio.

– Od jučer... – progunđa Raskoljnikov kao odgovor.

– A jeste li jučer izlazili iz kuće?

– Jesam.

– Bolesni?

– Bolestan.

– U koliko sati?

– U osam sati navečer.

– A kamo, molim?

– Na ulicu.

– Kratko i jasno.

Raskoljnikov je odgovarao oštro, odrješito, blijed kao krpa i ne obarajući crnih upaljenih očiju pred pogledom Ilje Petroviča.

– Jedva stoji na nogama, a ti... napomenut će Nikodim Fomič.

– Ništa! – izgovori nekako osobito Ilja Petrovič.

Nikodim Fomič htjede još nešto priklopiti, ali onda pogleda perovođu, koji je također bio upro pogled u njega, te zašuti. Svi odjedanput zašute. Bilo je neobično.

– Pa, dobro je, gospodine – završi Ilja Petrovič – mi vas ne zadržavamo.

Raskoljnikov iziđe. Čuo je još kako je nakon njegova izlaska nastao živ razgovor i jasnije se od sviju razabirao glas Nikodima Fomiča kako pita... Na ulici se sasvim pribere.

»Pretraga, pretraga, odmah će biti pretraga!« ponavljao je u sebi te se žurio da stigne kući. »Razbojnici! Sumnjaju!« Malopređašnji ga strah zaokupi svega od glave do pete.

[1] Zahvaljujem.

II

»A šta ako je već izvršena pretraga? Što ako ih baš zateknem u sobi?«

Ali evo njegove sobe. Nema ničega i nikoga, nitko nije ni zavirio. Nije čak ni Nastasja ništa dirnula. Oh, Gospode! Kako je i mogao ostaviti maloprije sve te stvari u toj rupi?

Poleti u kut, turi ruku u tapetu i stane izvlačiti stvari i trpati ih u džepove. Bilo je svega osam komada: dvije kutije s naušnicama ili nešto nalik – nije valjano razgledao, onda četvore korice od safijana. Jedan je lanac bio zamotan samo u novinski papir. I još nešto u novinskom papiru, vjerojatno orden.

Potrpa sve u različite džepove, na kabanici i na hlačama u desni džep što je ostao, a brinuo se da se to ne bi primjećivalo. I novčarku uzme zajedno sa stvarima. Onda iziđe iz sobe i ostavi je sada za sobom širom otvorenu.

Stupao je brzo i odlučno, pa iako je osjećao da je sav izlomljen, bio je priseban. Bojao se potjere, bojao se da će za pol sata, možda i za četvrt sata biti izdan nalog da paze na njega; mora dakle pošto-poto zamesti za vremena tragove. Mora udesiti dok još ima imalo snage i bar neku rasudljivost... Kamo bi otišao?

Odlučio je već davno: »Baciti sve u Kanal, zamesti trag, i svemu je kraj.« Tako je odlučio još u noći, u bunilu, za onih časova kad se nekoliko puta (sjeća se) trzao da ustane i da pođe: »Brže, brže, i sve baciti.« Ali je bilo veoma teško baciti.

Lutao je obalom Jekaterinskog kanala već pola sata, a možda i dulje, te je nekoliko puta pogledao na stube što silaze Kanalu, gdje je god na njih nailazio. Ali nikako ne može izvršiti ono što je naumio: ili do samih stuba stoje splavovi i na njima peru pralje rubeninu, ili su privezani čamci, a svuda vrve ljudi, pa se može vidjeti odasvud s brijega, sa svih strana: sumnjivo je da čovjek namjerno silazi, staje i nešto baca u vodu. A ako korice ne potonu i zaplivaju? Pa i hoće. Svatko će vidjeti. I tako ga već svi samo motre kad ga sretaju, i ogledavaju ga, kao da jedino o njem vode brigu. »Zašto je tako, ili se možda meni samo tako čini?« mislio je.

Napokon mu padne na pamet: neće li biti bolje da ode nekamo na Nevu? Ondje je i manje svijeta, i ne primjećuje se, i svakako je zgodnije, a što je glavno – podalje je odavde. I začudi se kako je cijelo pola sata lutao zabrinut i uzrujan opasnim mjestima a nije se toga sjetio. A samo zato je potratio cijelo pola sata uludo, jer je onako bio odlučio u snu, u bunilu! Postaje strašno rastresen i zaboravljiv, i zna to. Mora se svakako požuriti!

Pođe V...skim prospektom na Nevu; ali mu se putem javi odjedanput misao: »Zašto na Nevu? Zašto u vodu? Nije li bolje otići nekamo daleko, pa i na Otok, i ondje gdjegod, na zabitnu mjestu, u šumi, pod grmom zakopati sve to i označiti možda drvo?« Osjećao je, doduše, da u ovaj čas ne može prosuditi sve jasno i zdravo, ali mu se ta misao učinila pravilnom.

Ali ni na Otoke nije mu bilo suđeno dospjeti, nego se dogodilo nešto drugo; kad je s V...skog prospekta izlazio na trg, smotri iznenada s lijeve strane ulaz u dvorište okruženo samim slijepim zidovima, bez prozora. S desne strane, odmah od ulaza u dvorište, otegao se daleko u dvorište slijep, neokrečen zid susjedne trokatnice. S lijeve strane, usporedo sa slijepim zidom i također odmah do vrata, pruža se drvena ograda dvadesetak koračaja unutra u dvorište i onda zaokreće pod kutom na lijevu stranu. Bilo je to skrovito, zagrađeno mjesto, gdje leži neko gradivo. Dalje je, otraga u dvorištu, izvirivao iza ograde okrajak niske začađene kamene suše, očito dio nekakve radionice. Tu je zacijelo neka kolarska ili bravarska radionica, ili nešto nalik; svuda se, gotovo već od vrata, crni sama ugljena prašina. »Evo gdje bih mogao baciti i otići!« pomisli odjedanput. U dvorištu ne primijeti nikoga te šmugne na vrata i opazi, baš kako treba, odmah do vrata prokopan ukraj ograde jarak (kakav se često kopa u takvim kućama gdje ima mnogo radnika, nadničara, kočijaša, itd.), a iznad jarka, odmah tu na ogradi, stoji ona, na takvim mjestima obična prijetnja: »Ovdje je zabranjeno stajati s kolima!« Dobro je dakle već zato, jer se neće nikako posumnjati na njega što je skrenuo amo i stao. »Sve odjednom pobacati gdje bilo i otići!«

Ogleda se još jednom i turi ruku u džep, ali tada opazi upravo kraj vanjskoga zida, između vrata i jarka, gdje nije razmak širi od aršina, velik, neotesan kamen, težak možda otprilike pud i po, a do samog kamena uličnoga zida. Za time je zidom ulica, pločnik, čuje se kako švrljaju prolaznici, kojih ima tu vazda mnogo, ali za vratima ga ne može nitko opaziti ako baš ne skrene s ulice amo, što se, uostalom, može lako dogoditi, pa zato i treba da se žuri.

Sagne se kamenu, zgrabi ga snažno, objeručke, za gornji dio, napne sve sile i prevrne ga. Pod kamenom se otvorila nevelika udubina: onamo on stane odmah bacati sve iz džepa. Novčarka dospije na vrh, a ipak je u rupi bilo još mjesta. Onda zgrabi opet kamen, jedanput ga zakrene, svali ga na pređašnju stranu, tako da je kamen opet stao na pređašnje mjesto, i samo se maljucno čini višim. Ali on nakopka zemlje i zatapka je uokolo nogom. Ništa se ne primjećuje.

Onda iziđe i krene na trg. Opet ga, kao i maloprije u uredu, zaokupi velika, gotovo nepodnosiva radost. »Zameo sam trag! Tko će se, tko će se i sjetiti da traži pod tim kamenom? Tu on leži možda još odonda kad je građena kuća, i još će toliko proležati. Pa sve da i nađu: tko će pomisliti na mene? Sve je svršeno! Nema dokaza!« I on se nasmije. Jest, sjećao se poslije da se nasmijao nervoznim, tihim, nečujnim, dugim smijehom, i neprekidno se smijao dok je prolazio trgom. Ali kad je stupio na K...ski bulevar, gdje se prekjučer sreo s onom djevojkom, naglo ga prođe smijeh. Druge mu misli sinu glavom. Učini mu se i to da mu je sada strahovito odvratno prolaziti kraj one klupe na kojoj je onda, nakon djevojčina odlaska, sjedio i premišljao, a užasno će biti i to ako opet sretne onoga brkonju kome je onda dao dvadeset kopjejaka: »Đavo ga odnio!«

Koračao je, te se ogledavao uokolo rastreseno i bijesno. Sve su mu se misli vrtjele sada oko jedne glavne točke, a on sad ostaje nasamo s tom glavnom točkom – i to je čak evo sada prvi put nakon ta dva mjeseca.

»A đavo odnio sve to!« pomisli on u neodoljivu bijesu koji ga je naglo spopao. »Započelo se, pa se započelo, do đavola i taj novi život! Kako je to glupo, Gospode!... A koliko sam danas nalagao i kolike sam podlosti počinio!

Kako sam se odurno ulagivao i prenemagao maloprije pred onim gadom Iljom Petrovičem! Uostalom, gluparija je i to! Pljujem ja na sve njih, pa i na to što sam se ulagivao i prenemagao! Nije to ono, nikako nije to ono pravo!«

Zastane naglo; novo, sasvim nenadano i izvanredno jednostavno pitanje smelo ga i iznenada ožalostilo:

»Ako si sve to učinio svjesno, a nisi učinio glupanski, ako si zaista imao određen i čvrst cilj, kako da nisi dosad ni zavirio u novčarku i ne znaš čega si se domogao, poradi čega si se namučio svih muka, te svjesno dao na ovako podlo, gadno, nisko djelo? Ta ti si je maloprije i u vodu htio da baciš, novčarku, skupa sa svim stvarima, što ih također nisi još ni vidio... Zar nije tako?«

Jest, tako je, sve je tako. To je, uostalom, znao i prije, i to mu nije bilo nikakvo novo pitanje; nije mu bilo ni onda kad se po noći odlučio bez ikakva kolebanja i opiranja, baš kao da tako i mora biti, a drugačije i ne može da bude... Jest, sve je to znao i razumijevao, pa kao da je to bilo odlučeno još jučer, baš u onaj čas kad se bio nadvio nad kovčeg te vadio iz njega kutijice... Ta i jest tako!...

»To i jest zato jer sam ja bolestan«, namrgođeno zaključi on napokon, »sâm sam se izmučio i izlomio sebe, a ni sam ne znam što radim... I jučer, i prekjučer, i za sve to vrijeme lomio sam sebe. Ozdravit ću i neću se lomiti... A ako nikako ne ozdravim? Gospode, kako mi je dodijalo sve to!...« Koračao je ne zastajući. Mori ga želja da se kakogod rastrese, ali ne zna što bi učinio i čega bi se latio. Nov, neodoljiv osjećaj uzeo ga zaokupljati iz časa u čas sve jače te jače; neko beskrajno, gotovo tjelesno gađenje od svega što sreta i što ga okružuje, tvrdokorno, zlobno, mrsko. Gadni su mu svi sretaoci – gadna su mu lica njihova, hod, kretnje. Jednostavno bi da pljune na bilo koga, da ugrize, čini mu se, samo ako ga netko nagovori...

Zastane naglo kad je izišao na obalu Male Neve na Vasiljevskom otoku, kraj mosta. »Evo tu on stanuje, u ovoj kući«, pomisli. »Što mi je, zar sam zbilja sam došao Razumihinu! Opet onakav isti slučaj kao nedavno... A ipak bih volio znati: jesam li sam došao, ili sam jednostavno hodao, pa ovamo skrenuo? Svejedno; rekao sam... prekjučer... da ću njemu sutradan nakon toga; pa što, i otići ću mu! Kao da ga i sada ne mogu pohoditi...«

Popne se Razumihinu na četvrti kat.

Bio je kod kuće u svojoj sobici, i baš je radio, pisao, pa mu sam otvori. Četiri se mjeseca nisu vidjeli. Razumihin je sjedio u odjeći koja je bila izderana u dronjke, u papučama, obuvenima na bosu nogu, raščupan, neobrijan, neumiven. Na licu mu se javi čuđenje.

– Što ti je? – zavikne, ogledavajući od glave do pete druga koji je ušao; onda pošuti i zviždukne.

– Zar ti je već tako loše? Ta ti si, brate, gizdom pretekao i mene – priklopi, gledajući Raskoljnikovljeve dronjke. – Ded sjedi, umorio si se vjerojatno.

A kad se ovaj izvalio na turski divan od voštana platna, još gori nego što je njegov, Razumihin razabere odmah da mu je gost bolestan.

– Ta ti si ozbiljno bolestan, znaš li ti?

Poče mu pipati bilo, ali Raskoljnikov istrgne ruku.

– Ne treba! – reče. – Došao sam... eto, dakle, nemam nikakvih instrukcija... htjedoh dakle... uostalom, i ne treba mi instrukcija...

– A znaš što? Pa ti buncaš! – napomenu Razumihin koji ga je netremice motrio.

– Ne, ne buncam...

Raskoljnikov ustane s divana. Dok se penjao Razumihinu, nije ni pomislio na to da se mora, eto, sastati s njim licem u lice. A sad je za tren iskusio i dokučio da u ovaj čas nije ni najmanje voljan sretati se licem u lice s bilo kim na svijetu. Sva mu žuč uskipi. Stade se gotovo gušiti od bijesa na samoga sebe što je i prekoračio Razumihinov prag.

– Zbogom! – odreže naglo i pođe prema vratima.

– Ta stani, stani, čudače!

– Čemu... – ponovi on, izvlačeći opet ruku.

– Kojega si đavola i došao onda? Jesi li pobenavio, što ti je... Gotovo je i uvreda. Ne puštam te ovako.

– Onda slušaj: došao sam ti zato, jer osim tebe ne znam nikoga tko bi mi pomogao... da počnem... jer si bolji od svih njih, to jest umniji si i znaš da prosudiš... A sada vidim da mi ne treba ništa, čuješ, ama ništa... ničijih usluga ni sućuti... Ja sam sâm... Ali, dosta je! Pustite me s mirom!

– Ta pričekaj časkom, vjetrogonjo! Posve si poludio! Ne branim ti; radi što te volja. Eto vidiš, instrukcija nemam ni ja, pa i ne marim za njih, ali na Starežarskom trgu ima knjižar Heruvimov, a taj je u neku ruku nekakva instrukcija. Ne bih ga dao sada ni za pet instrukcija u trgovačkim kućama. Izdaje ti on neka izdanjca, izdaje knjižice iz prirodnih nauka – pa kako se to rasprodaje! Sami naslovi vrijede zlata! Eto, ti si vazda tvrdio da sam glup; brate moj, ima i glupljih od mene! Hoće i on da ima pravac, a glup je kao panj, ali ga ja još i podbadam. Evo, gle dva arka i nešto više njemačkog teksta, po mome sudu naglupljega šarlatanstva; u jednu riječ, raspravlja se je li žena čovjek ili nije? Ali, dokazuje se onda, naravno, da jest čovjek. Heruvimov sprema to o ženskom pitanju; ja mu prevodim, on će ta dva i po arka rastegnuti na šest araka, sklepat ćemo presjajan naslov od pola stranice i prodavat ćemo po pola rublja. Razgrabit će se! Za prijevod mi plaća šest rubalja po arku, dobit ću dakle za sve petnaest rubalja, a šest sam rubalja uzeo predujma. Dok to svršimo, započet ćemo prevoditi o kitovima, onda iz drugog dijela Confessions,[1] neke smo dosadne brbljarije pronašli ondje, pa ćemo prevesti; Heruvimovu je netko kazao da je Rousseau nešto kao Radiščev.[2] Ja naravno ne prigovaram, đavo ga odnio! Pa, hoćeš li da prevedeš drugi arak Je li žena čovjek? Ako hoćeš, evo ti odmah tekst, evo ti pera, papira – sve je to državno – i evo ti tri rublja; ja sam uzeo predujam za cio prijevod, za prvi i za drugi arak, tebi, dakle, pripadaju za tvoj dio točno tri rublja. A dok svršiš taj arak, dobit ćeš još tri. I još nešto, nemoj misliti da sam ti učinio kakvu uslugu. Naprotiv, čim si ušao, odmah sam mislio u čemu ćeš mi biti od koristi. Prvo, ja sam u pravopisu slab, a drugo, u njemačkom sam jeziku ovdje-ondje jednostavno schwach, te ja sve to ponajviše sam smišljam, a jedina mi je utjeha da je tako još i bolje. Ali tko bi i znao, možda i nije bolje, nego gore... Hoćeš ili nećeš?

Šuteći primi Raskoljnikov arke s njemačkim člankom, primi tri rublja i ode bez ijedne riječi. Razumihin se u čudu zagleda za njim. Ali došavši već do Prve linije, Raskoljnikov se odjednom vrati, popne se opet Razumihinu, položi na stol i njemačke arke i tri rublja, te opet iziđe, a ne izusti ni riječi.

– Jesi li ti u pijanskom ludilu, što li? – zavikne Razumihin, koji se napokon razbjesnio. – Što si navalio komedijati! Već si i mene smeo... Čemu si onda i dolazio, đavle?

– Ne treba mi prijevoda... – promrmlja Raskoljnikov silazeći već niza stube.

– Pa koji ti đavo treba? – zavikne odozgor Razumihin.

Onaj je šutio i silazio.

– Hej ti! Gdje stanuješ?

Nema odgovora.

– E, pa đavo te odnio!

Ali Raskoljnikov je već izlazio na ulicu. Na Nikolajevskom mostu se još jednom valjano pribra, jer mu se dogodila vrlo neugodna zgoda. Ljuto ga ošinuo bičem po leđima kočijaš s neke kočije, jer mu umalo nije pao pod konje, premda mu je kočijaš tri-četiri puta viknuo. Taj ga udar tako razbjesni da je odskočio prema ogradi (tko bi znao zašto je hodao sredinom mosta kuda idu kola, a ne pješaci) te bijesno zaškrgutao i zaškripao zubima. Uokolo zaori, dabome, smijeh.

– I pravo je!

– Fina neka ptica!

– Tako je to, gradi se pijanicom i srlja nasumice pod točkove, a ti odgovaraj za njega![3]

– To im je zanat, prijatelju, to im je zanat...

Ali u taj čas, dok je stajao do ograde, te još jednako bezumno, ljutito gledao za kočijom koja se udaljuje i trao leđa, osjeti iznenada da mu netko tutka u ruke novce. Pogleda: vremešna trgovkinja, s povezačom na glavi i s cipelama od safijana na nogama, a s njom djevojčica, sa šeširićem i sa zelenim suncobranom, valjda njena kći. »Primi, prijatelju, Krista radi!« On uzme, a one prođu. Dvadesetak kopjejaka. Po odjeći i po liku lako su ga mogli držati za prosjaka, pravog sabirača novca na ulici, a što mu dadoše cijelih dvadeset kopjejaka, bilo je zato što je ošinut bičem, a to ih je ganulo.

Stisne on tih dvadeset kopjejaka u ruci, pođe deset koračaja i okrene se licem prema Nevi, u pravcu carskog dvora. Nebo je bilo bez oblačića, a voda gotovo modra, što je na Nevi rijetkost. Kube saborne crkve, koje ni otkud nije ljepše nego kad ga gledaš odavde s mosta, dvadesetak koračaja od kapele, sjajem se sijalo, a kroz čisti se zrak mogao jasno razabrati svaki njen ukras. Bol od biča uminula i Raskoljnikov zaboravi na taj udarac; sada ga je svega zaokupila jedna nemirna misao, koja mu i nije sasvim jasna. Stajao je i gledao u daljinu dugo, uporno; to mjesto poznaje vrlo dobro. Kad je odlazio ne sveučilište, a još češće na povratku, često je, možda i stotinu puta, zastajao baš na ovom mjestu, upirao oči u tu zaista veličanstvenu panoramu i svaki put se nekako čudio jednom svom nejasnom i nerazumljivom dojmu. Neobjašnjiva je hladnoća vijala svagda na njega s te veličanstvene panorame; ta je sjajna slika bila u njemu puki nijemi i gluhi duh... Svaki se put čudio svome mračnom, zagonetnom dojmu i odgađao da ga poslije odgoneta, ne uzdajući se u sebe. A sada se iznenada jasno sjeti tih svojih pređašnjih pitanja i sumnja, te mu se čini da ih se nije sada baš slučajno sjetio. Učini mu se neobičnim i čudnim već to što je stao na isto mjesto kao i prije, kao da je zbilja vjerovao da će o tom moći misliti sada, kao i prije, te se zabavljati onim istim temama i slikama kojima se zabavljao... još nedavno. Gotovo mu je i smiješno bilo, a u isti ga mah bolno stislo u prsima. U nekoj dubljini, dolje, negdje pod nogama, da jedva i zapaža, javila mu se sada ta nekadašnja prošlost, i nekadašnje misli, i nekadašnji problemi, i nekadašnje teme, i nekadašnji dojmovi, i sva ta panorama, i on sam, i sve, sve... Kao da leti nekud u visinu i da mu svega nestaje s očiju... Nehotice mahne rukom i osjeti u šaci stisnutih dvadeset kopjejaka. Raširi ruku, uporno pogleda u novac, zamahne i baci ga u vodu; onda se okrene i pođe kući. Učini mu se kao da je u taj mah sam sebe nožicama odrezao od sviju i od svega.

Vrati se kući tek pred večer, prohodao je dakle šest sati. Kuda i kako se vraćao, toga se nije nikako sjećao. Razodjene se i, sav dršćući, kao premoren konj, legne na divan, potegne na sebe kabanicu i odmah zadrijema.

Prene se već u sumrak od užasne vike. Bože, kakva je to vika! Takvih neprirodnih glasova, takva jauka, vapaja, suza, udaraca nije još nikada čuo ni vidio. Nije mogao ni zamisliti ovakva zvjerstva, ovakva bijesa. Ustvari se pridigne i sjedne na postelju, svakoga trena zamirući i mučeći se. A tučnjava, vapaji i psovke sve su jače te jače. I sada, na svoje najveće zaprepaštenje, razazna odjednom gazdaričin glas. Vije ona, vrišti, nariče, brzo, naglo, a sipa riječi da se i ne mogu razabrati, i moli nešto, dabome, da je prestanu tući, jer je nemilosrdno tuku na stubištu. Glas onoga što je tuče tako je već strašan od pakosti i bjesnila da mu samo krešti, ali ipak i taj što bije govori nešto, isto tako brzo, nerazgovijetno, žurno i grcajući. Odjednom zatrepće Raskoljnikov kao list: prepoznao je taj glas; to je glas Ilje Petroviča. Ilja Petrovič je ovdje i tuče gazdaricu! Udara je nogama, treska joj glavu o stube, to je jasno, to se čuje po zvuku, po vapajima, po udarcima! Što je to, je li se svijet prevrnuo, što li? Čuje se kako se po svim katovima, po cijelom stubištu skuplja svijet, čuju se glasovi, uzvici, ljudi se penju, tapkaju, lupaju vratima, slijeću. »A zašto, zašto, i kako to može biti!« ponovi on, ozbiljno misleći da je sasvim pomjerio pameću. Ali nije, čuje on i suviše jasno!... Pa, kad je tako, doći će dakle odmah i njemu, »jer... sve je to zacijelo zbog onog istog... zbog jučerašnjeg...

– Gospode!« Htjede zasunuti vrata, ali mu se ruka nija dizala... pa i ne koristi! Strah mu je kao led obložio dušu, izmorio ga, ukočio... ali, eto, sva se ta graja, što je potrajala vjerojatno deset časaka, počela pomalo stišavati. Gazdarica ječi i jauče, Ilja Petrovič još se vazda grozi i psuje... Ali se sada, napokon, čini se, smirio i on; ne čuje se više. »Da nije otišao? Gospode!« Jest, evo odlazi i gazdarica, sve ječeći i plačući... evo su se i vrata njena zalupila... Svijet se razilazi sa stubišta u svoje stanove – galame, prepiru se, dovikuju se, govor im čas raste do vike, čas pada do šaptanja. Valjda ih je mnogo bilo; gotovo se sva kuća strčala. »Ta zar može to biti, bože! I zašto, zašto je on dolazio ovamo!«

Raskoljnikov se iznemogao svali na divan, ali nije više sklapao očiju; proleži otprilike pol sata u takvoj muci i takvoj nepodnošljivoj beskrajnoj stravi kakve još nikada nije osjetio. Uto mu iznenada jarka svjetlost osvijetli sobu: ušla je Nastasja sa svijećom i s tanjurom juhe. Pogleda ga pozorno, a kad je vidjela da ne spava, metne svijeću na stol i stane razmještati po stolu što je donijela: kruh, sol, tanjur, žlicu...

– Nisi valjda još od jučer jeo. Cijeli si dan protumarao, a eto te groznica trese.

– Nastasja... zašto su tukli gazdaricu?

Ona upre pogled u njega.

– Tko je tukao gazdaricu?

– Maloprije... pred pola sata, Ilja Petrovič, nadzornikov pomoćnik, na stubama... Zašto ju je tako istukao i zašto je dolazio?

Nastasja ga šutke i namrgođena stane promatrati, i dugo je tako gledala. Bi mu neugodno i čak strašno što ga ona tako promatra.

– Nastasja, što šutiš? – progovori on napokon snebivljivo, slabim glasom.

– To je krv – odgovori ona napokon, tiho i kao da govori sama sebi.

– Krv!... Kakva krv?... – promrmlja on, blijedeći i odmičući se prema zidu.

Nastasja ga je neprekidno promatrala šuteći.

– Nitko nije tukao gazdaricu – progovori ona opet oštro i odlučno.

Raskoljnikov ju je gledao i jedva disao.

– Ja sam sâm čuo... nisam spavao... sjedio sam – reče on još snebivljivije. – Dugo sam slušao... Došao nadzornikov pomoćnik... Svi se strčali na stube, iz svih stanova...

– Nitko nije dolazio. Krv to bukti u tebi; kad ona ne može nikuda, mora se stinuti, pa ti se onda svašta prikazuje... Hoćeš li jesti, a?

Raskoljnikov ne odgovara. Nastasja stoji još jednako do njega, upire u njega oči i ne odlazi.

– Daj mi da pijem... Nastasjuško!

Ona siđe i vrati se za dva časka s vodom u bijelom zemljanom vrču; ali se nije više sjećao što je dalje bilo. Sjećao se samo kako je gutnuo gutljaj hladne vode i prolio vodu iz vrča na prsa. Onda se onesvijestio.

[1] Ispovijesti – naslov autobiografskog djela francuskog pisca Jean-Jacquesa Rousseaua (1712–1778).

[2] Radiščev, A. N. (1749–1802), ruski književnik. Zbog romana Putovanje iz Petrograda u Moskvu (1790) osuđen na smrt, ali je pomilovan i prognan u Sibir.

[3] U novinama se u to vrijeme pisalo kako su se siromasi namjerno bacali pod kotače ne bi li dobili pomoć kao bogalji.

III

Nije ipak bio u nesvjestici za cijele bolesti; bilo je to grozničavo stanje, buncao je i bio u polusvijesti. Mnogo čega se poslije sjetio. Čas mu se činilo da se oko njega skuplja mnoštvo, hoće da ga zgrabe i nekamo iznesu, te se zbog njega prepiru i svađaju. Čas je opet stajao sam u sobi, svi poizlazili i boje ga se, a samo pogdjekad odškrinjuju vrata da pogledaju, groze mu se, dogovaraju se o nečem, smiju se i draže ga. Sjećao se da je Nastasja često bila kraj njega; razaznavao je još samo jednoga čovjeka koji mu se činio veoma poznatim, ali tko je, nikako nije mogao da se sjeti, te se jadio zbog toga, pa i plakao. Gdjekad mu se činilo da leži već mjesec dana; drugi put opet da je još jednako isti dan. Ali ono – ono je sasvim zaboravio; zato se svaki čas sjećao da je nešto zaboravio što se ne smije zaboraviti, a to ga je sjećanje mučilo i morilo, te ga spopadao bijes ili užasan, nepodnošljiv strah. Trgao se onda s mjesta da bježi, ali svaki ga je put netko zaustavljao silom, i on je opet zapadao u nemoć i nesvjesticu. Naposljetku se sasvim osvijestio. Dogodilo se to izjutra, u deset sati. U to jutarnje doba, za vedrih dana, sija mu vazda sunce dugim trakom na desni zid i osvjetljuje kut pokraj vrata. Do postelje mu je stajala Nastasja i još jedan čovjek, koji ga je veoma radoznalo promatrao i bio mu potpuno nepoznat. Bio je to mlad momak u kaftanu, s bradicom, po vanjštini nalik na trgovačkog pomoćnika. Kroz odškrinuta je vrata virila gazdarica. Raskoljnikov se pridigne.

– Tko je to, Nastasja? – zapita on, pokazujući na pomoćnika.

– Eto, prenuo se! – reče ona.

– Prenuli su se – odazva se pomoćnik.

Gazdarica, koja je provirivala kroz vrata, razabere da se prenuo te odmah pritvori vrata i nestane. Ona je bila svagda snebivljiva, teško podnosila razgovore i objašnjenja. Bijaše joj četrdeset godina, debela je i gojna, crnih obrva i crnooka, blaga zbog debljine i lijenosti, a čak i vrlo ljepuškasta. Ali stidljiva preko mjere.

– Tko ste vi? – nastavi on ispitivati, obraćujući se pravo pomoćniku.

Ali se u taj čas opet otvore vrata širom, te uđe Razumihin, nešto sagnut, jer je bio visok.

– Kakva je to morska kajita? – zavikne on ulazeći. – Svaki put udarim čelom; i to se zove stan! A jesi li se prenuo, brate? Maloprije sam čuo od Pašenjke.[1]

– Maloprije se prenuo – reče Nastasja.

– Maloprije su se prenuli – povladi opet pomoćnik sa smiješkom.

– A tko ste vi, molim vas? – zapita sada Razumihin, obraćajući mu se. – Ja sam, da izvolite znati, Vrazumihin; nisam ja Razumihin, kako me svi krste, nego Vrazumihin, student, plemićki sin, a on je moj prijatelj. A, a tko ste vi zapravo?

– Ja sam u našoj radnji pomoćnik, od trgovaca sam Šehopajeva i došao sam po poslu.

– Izvolite sjesti na tu stolicu! – Razumihin sjedne na drugu stolicu, s druge strane stolića. – Dobro si uradio, brate, što si se prenuo – nastavi on obraćajući se Raskoljnikovu. – Već četvrti dan jedva jedeš i piješ. Zaista, davali smo ti žlicom čaj. Dvaput sam ti dovodio Zosimova. Sjećaš li se Zosimova? Pregledao te pomno i odmah rekao da nije ništa – udarilo ti nekako u glavu, što li. Nekakva živčana ludorija, loš je bio obrok, veli, malo su ti piva i hrena davali, otud i jest bolest; ali ništa, proći će, izvući ćeš se. Junačina ti je Zosimov! Upeo se da te izliječi. Ali vas ne zadržavam – obrati se on opet pomoćniku. – Biste li objasnili što želite? Znaš, Rodja, iz njihove radnje dolaze već po drugi put; ali prije nije dolazio ovaj, nego drugi, pa sam s njim govorio. Tko je to prije vas dolazio ovamo?

– Bit će prekjučer, gospodine, jest. Bili su Aleksej Semjonovič; i oni su kod nas u radnji.

– A onaj kao da je bistriji od vas, što mislite?

– Jest, gospodine; i jesu razumniji.

– Lijepo od vas; ali nastavite!

– Eto od Afanasija Ivanoviča Vahrušina, za kojega ste, mislim, češće čuli, na molbu vaše mame, stigla vam preko naše radnje novčana doznaka – započe pomoćnik obraćajući se ravno Raskoljnikovu. – U slučaju ako ste već pri svijesti, da vam uručim trideset i pet rubalja, jer su Semjon Semjonovič dobili od Afanasija Ivanoviča obavijest, kao i prije, na molbu vaše mame. Vi, molim, znate?

– Jest... sjećam se... Vahrušin... – progovori Raskoljnikov zamišljeno.

– Čujete, trgovca Vahrušina zna! – zavikne Razumihin.

– Kako da nije priseban? Uostalom, sada vidim da ste i vi bistar čovjek. Eto! Pametan je govor ugodno i slušati.

– Oni su sami, Vahrušin, Afanasij Ivanovič, a na molbu vaše mame, koja je po njima tim istim načinom slala već jednom; ni sada nisu odbili i obavijestili su ovih dana iz svojega mjesta Semjona Semjonoviča da bi vam predao trideset i pet rubalja dok ne bude mogao više.

– To »dok ne bude mogao više«, najzgodnije vam je ispalo; nije loše ni ono o »vašoj mami«. Ali, što mislite: je li sasvim priseban ili nije – a?

– A što ću ja! Meni bi eto samo trebala potvrda.

– Nadrljat će on! Što imate? Knjigu?

– Knjigu, evo.

– Dajte je! Ded se, Rodja, pridigni! Ja ću te pridržati; naškrabaj ti njemu Raskoljnikova, hvataj pero, pa eto nama, brate, novaca kao blata.

– Ne treba – reče Raskoljnikov, uklanjajući pero.

– Čega ne treba?

– Neću da potpisujem.

– A kako ćeš, do bijesa, bez potvrde?

– Ne treba... novaca...

– Zar da novaca ne treba! Ta ti, brate, buncaš, ja sam svjedok! Ne brinite se vi, ta on samo tako... opet leti. Uostalom, njega to spopada i kad je budan... Rasudljiv ste čovjek, pa ćemo ga rukovoditi, to jest, jednostavno, vodit ćemo mu ruku i on će potpisati. Ded prihvatite...

– Pa mogu ja i drugi put doći.

– Ne, ne; čemu se trudite. Rasudljiv ste čovjek... De, Rodja, ne zadržavaj gosta... vidiš da čeka – i on se ozbiljno spremi da Raskoljnikovu vodi ruku.

– Okani se, sam ću... – progovori Raskoljnikov, prihvati pero i potpiše se u knjizi.

Pomoćnik isplati novce i ode.

– Bravo! A hoćeš li sada, brate, jesti?

– Hoću – odgovori Raskoljnikov.

– Imate li juhe?

– Ima jučerašnje – odgovori Nastasja koja je za sve to vrijeme tu stajala.

– S krumpirom i kašom od riže?

– S krumpirom i kašom.

– Znam napamet. Donesi juhu, daj i čaja!

– Donijet ću!

Raskoljnikov je sve to gledao u silnu čudu i tupu, bezumnu strahu. Odlučio je šutjeti i čekati što će dalje biti? »Čini mi se da ne tlapim«, mislio je, »čini se da je zaista...«

Za dva časa vrati se Nastasja s juhom i reče da će odmah donijeti i čaja. Uz juhu se stvore dvije žlice, dva tanjura i sav pribor: slanik, bibernjača, gorušica za govedinu i drugo, čega prije u ovakvu redu već odavno nije bilo. Stolnjak je bio čist.

– Ne bi bilo loše, Nastasjuška, kad bi Praskovja Pavlovna pripremila dvije bočice piva. Da ispijemo.

– Ih ti, prepredeni! – promrmlja Nastasja i ode da izvrši nalog.

Raskoljnikov je i dalje motrio mrko i napregnuto. Dotle se Razumihin premjesti njemu na divan, nespretno kao medvjed, ljevicom mu obuhvati glavu, premda ju je Raskoljnikov i sam mogao pridići, desnicom mu prinese ustima žlicu juhe pošto ju je nekoliko puta puhnuo da se ne opeče. Ali je juha bila samo mlaka. Raskoljnikov gutne pomamno jednu žlicu, onda drugu, treću. A kad mu je dao nekoliko žlica, Razumihin odjednom prestane i reče da se treba posavjetovati sa Zosimovom što će dalje.

Uđe Nastasja i donese dvije boce piva.

– A hoćeš li čaja?

– Hoću.

– Brže amo i čaja, Nastasja, jer kad se radi o čaju, može i bez fakulteta. A evo i piva! – sjedne on opet na svoju stolicu, privuče sebi juhu, govedinu i počne jesti s takvim tekom kao da nije jeo već tri dana.

– Ovako, brate Rodja, ručam sada kod vas svaki dan – progunđa on koliko su mu dopuštala usta puna govedine – a sve to naređuje Pašenjka, tvoja gazdarica, od sve duše časti mene. Ne iziskujem, razumije se, ali i ne branim se. A evo i Nastasje s čajem. Kako je hitra! Nastenjka, bi li piva?

– Mani se, obješenjače!

– A čaja?

– Čaja, molim.

– Nalij! Stani, sam ću ti naliti; sjedni za stol.

Odmah se on prihvati posla, nalije, onda nalije još jednu čašu, ostavi ručak i sjedne ponovno na divan. Opet obuhvati ljevicom bolesnika, digne ga i stane pojiti čajem čajnom žličicom, te opet neprestano i nekako osobito usrdno puhati u žlicu, kao da to puhanje i jest najglavniji i spasonosni posao od kojeg će ozdraviti. Raskoljnikov je šutio i nije se protivio, premda je u sebi osjećao dosta snage da se pridigne i sjedne na divan bez ičije pomoći, i rukama da vlada, i da drži žlicu ili čašu, pa možda i da hoda. Od neke čudne, gotovo životinjske lukavštine padne mu odjednom na pamet misao da zasad ne pokaže svoje snage, da se pritaji, pritvori ako treba, kao da još sve ne razumije, te da, međutim, osluhne i dokuči što se tu zbiva. Uostalom, svoje gađenje nije mogao prevladati; kad je posrkao desetak žlica čaja, oslobodi odjednom glavu, hirovito odgurne žlicu i opet se izvali na uzglavlje. Pod glavom su mu sada ležali zaista pravi jastuci – napunjeni perjem i u čistim navlakama; i to on primijeti, te i o tom počne razmišljati.

– Mora nam Pašenjka još danas poslati malinova soka da mu priredim napitak – reče Razumihin, sjedajući na svoje mjesto i prihvaćajući se opet juhe i piva.

– A odakle joj maline? – zapita Nastasja držeći zdjelicu na raširenih pet prsta i srčući čaj »kroz šećer«.

– Maline će ona, draga moja, kupiti u trgovini. Vidiš, Rodja, tu se svašta dogodilo, a ti i ne znaš. Kad si ti, onako obješenjački pobjegao od mene, a nisi rekao gdje stanuješ, spopala me tolika ljutina te sam odlučio da te moram naći i kazniti. Još toga sam se dana prihvatio posla. Hodao sam, nahodao se, pitao sam, napitao se! Taj tvoj sadašnji stan bio sam zaboravio; uostalom, nisam ga se ni sjećao, jer ga nisam ni znao. Za pređašnji stan sam znao jedino da je kod Pet uglova,[2] Harlamovljeva kuća. Tražio sam i tražio tu Harlamovljevu kuću, a onda sam doznao da kuća uopće nije Harlamovljeva nego Buhova – eto, kako se gdjekada buniš u glasovima. A onda se rasrdio. Rasrdio se i otišao sutradan nasumce u prijavni ured, i smisli: za dva su mi časa ondje našli tebe. Ti si ondje zapisan.

– Zapisan?

– Dabome; a eto generala Kobeljova nikako nisu mogli da nađu dok sam bio ondje. E, dugo bih ti znao pričati. A čim sam grunuo onamo, odmah sam se upoznao sa svim tvojim poslovima; sa svima, brate; sa svima, sve ja znam; eto i ona je vidjela; i s Nikodimom Fomičem sam se upoznao, i Ilju Petroviča su mi pokazali, i s pazikućom, i s gospodinom Zamjotovom, Aleksandrom Grigorjevičem, perovođom u tom uredu, a naposljetku i s Pašenjkom – to je kruna svega; eto, i ona zna.

– Al sladi! – promrmlja Nastasja, obješenjački se smješkajući.

– Ta vi biste sâm šećer da turate, Nastasja Nikiforovna.

– Gle ti psa! – zavikne Nastasja i prasne u smijeh. – Ta ja sam Petrova, a nisam Nikiforova – priklopi ona brzo kad se prestala smijati.

– Poštovat ćemo. Dakle, brate, da ti ne govorim suviše, htjedoh isprva pustiti svud ovuda električnu struju da iskorijenim sve predrasude na tom mjestu. Ali je Pašenjka pobijedila. Ja nisam ni sanjao, brate, da je ona ovako... arenantna[3]... a? Što misliš?

Raskoljnikov je šutio, ali nije ni na časak skidao s njega zaplašena pogleda, pa je i sada uporno gledao u njega.

– Čak veoma – nastavi Razumihin, ni najmanje se ne buneći što on šuti, nego kao da je dobio odgovor i sama mu povlađuje – čak je veoma zgodna u svakom pogledu.

– Ih, ti živinče! – zavikne opet Nastasja kojoj je taj razgovor, očito bio kao neko neobjašnjivo blaženstvo.

– Loše je bilo, brate, što se ti od samog početka nisi znao prihvatiti toga. S njom nije valjalo tako. Ta ona ti je, da pravo reknem, takva značaja kakvom se i ne nadaš! Ali o značaju ćemo poslije... Samo, kako si, na primjer, dotle dotjerao, te se usudila da ti ne šalje objed? Ili, na primjer, ta mjenica? Jesi li ti s pameti sišao, što li, da potpisuješ mjenice! Ili, na primjer, onaj brak što ste uglavili dok je još živjela kćerka, Natalija Jegorovna... Sve ja znam! Uostalom, vidim da je to nježna žica i da sam ja magarac; oprosti mi! Ali kad je riječ o gluposti: što misliš, je li, brate, da Praskovja Pavlovna nije nipošto tako glupa kako bi pomislio na prvi pogled, a?

– Jest... – procijedi Raskoljnikov, gledajući u stranu, ali shvaćajući da mu je korisnije podržavati razgovor.

– Zar nije istina? – uzvikne Razumihin, očevidno obradovan što mu je odgovorio. – Ali ni umna nije, a? Značaj kojemu se nikako, nikako ne bi nadao! Bunim se, brate, nešto, uvjeravam te... Četrdeset godina zacijelo ima. Ona kaže: trideset i šest, i ima posve pravo. Uostalom, ja ti se kunem da je prihvaćam više razumom, samo metafizički; zapetljali smo ti se mi, brate, u simbole, gore nego tvoja algebra! Ništa ne razumijem! Ali sve je to gluparija; samo se ona jedanput uplašila kad je vidjela da nisi više student, instrukcija ni odore više nemaš, a nakon gospođičine smrti ona nema zašto da se vlada prema tebi kao prema rođaku; a kako si se zavukao u kut i nisi podržavao ništa od pređašnjeg, naumila onda da te otjera iz stana. Odavno je ona to kanila, ali joj je bilo žao mjenice. Osim toga si je uvjeravao da će mama platiti...

– Ja sam to govorio što sam podao... Mati moja gotovo i sama moli milostinju... a ja sam lagao zato da me drže na stanu i... hrane – progovori Raskoljnikov glasno i jasno.

– Da, to je razumno. Samo je nezgoda što se tu namjerio gospodin Čebarov, dvorski savjetnik i poslovan čovjek; bez njega ne bi Pašenjka ništa ni smislila koliko je stidljiva; ali poslovni čovjek nije stidljiv i prvi mu je posao bio, razumije se, da zapita; ima li nade da će se mjenica isplatiti? Odgovor: ima nade, jer on ima mamu koja će od sto dvadeset i pet rubalja mirovine već izbaviti Rodjenjku, makar sama gladovala, a ima i sestricu takvu što će za brata i u ropstvo. U to se on i pouzdao... Što se vrckaš? Sve sam, brate, tvoje tajne dokučio; nisi ti u tutanj raskrivao dušu pred Pašenjkom dok si se s njom rođakao; a sada govorim o ljubavi... Eto, kako ti je: čestit i osjećajan čovjek otkriva dušu, a poslovan čovjek sluša i jede, a onda i pojede. Odstupila ona dakle mjenicu tomu Čebarovu, kao da ju je tobože isplatio, a on ni pet ni šest nego utjeruj! Kad sam sve to doznao, htjedoh i njemu da pustim struju, pa da mi odlane u duši, ali u to sam se složio s Pašenjkom, te sam joj naredio neka cijeli postupak obustavi, u samom, dakle, izvoru, i zajamčio joj da ćeš platiti. Ja sam se, brate, podjamčio za tebe, čuješ li? Pozvali Čebarova, zajazili ga s deset rubalja, spis mu oduzeli i čast mi je predočiti vam ga – na riječ vam vjeruju sada – evo, uzmite, razderao sam kako treba.

Razumihin položi na stol zadužnicu; Raskoljnikov ga pogleda, ne odgovori ni riječi i okrene se zidu. Trgne se i sam Razumihin.

– Vidiš, brate – progovori on nakon jednog časa – opet si navalio u ludorije. Htio sam te zabaviti i razveseliti brbljarijom, a kao da sam ti samo uzbunio žučljivost.

– Tebe, dakle, nisam poznao u bunilu? – zapita Raskoljnikov, pošto je i on časak pošutio, ali ne okrećući glave.

– Jest, mene, i bijes vas je spopadao zbog toga, pogotovo kad sam doveo jedanput Zamjotova.

– Zamjotova?... Perovođu?... Zašto?

Raskoljnikov se naglo okrene i upre oči u Razumihina.

– Pa što ti ovako... Što si se usplahirio? Želio je da se upozna s tobom; sam je poželio, jer sam mnogo govorio s njim o tebi... Od koga bih inače i doznao ovoliko o tebi? ... Zgodan je on čovo, brate, divan... na svoj način, razumije se. Sada smo prijatelji; gotovo svaki dan se sastajemo. Ta ja sam se u ovaj kraj preselio. Ti još ne znaš? Tek sam se preselio. Bio sam s njim dvaput kod Lavize. Lavize se sjećaš, Lavize Ivanovne?

– Jesam li ja što buncao?

– Dabome da jesi! Niste znali za sebe.

– Što sam buncao?

– Eto ti! Što je buncao? Znaš o čem se bunca... Ali sada, brate, da ne tratimo vrijeme, nego na posao!

On ustane i uzme kapu.

– O čemu sam buncao?

– Baš si navalio! Valjda te nije strah za kakvu tajnu? Ne boj se: o grofici nisi ništa kazivao. Ali o nekakvu buldogu, naušnicama, o nekim lancima, o Krestovskom otoku, o pazikući nekakvom, o Nikodimu Fomiču, pa o Ilji Petroviču, nadzornikovu pomoćniku, govorio si mnogo. Osim toga ste se neobično izvoljeli zanimati za svoju čarapu, neobično! Jadikovali ste: dajte mi čarapu, i sve tako. Zamjotov je sam po svim kutovima tražio vaše čarape i davao vam te prnje sâm svojim rukama, umivenima u mirisavoj vodi, s prstenjem. Onda ste se istom umirili, te ste dan i noć držali te prnje u rukama; nismo vam ih mogli istrgnuti. Valjda ti leže i sada negdje pod pokrivačem. I još si iskao rese od hlača, pa još kako plačljivo! Razbijali smo glavu: kakve su to opet rese? Al ništa nismo mogli da dokučimo... Na posao dakle! Evo tu je trideset i pet rubalja; od njih uzimam deset, a za dva ću sata položiti račun o njima. Za to ću vrijeme poručiti po Zosimova, ali on bi i tako morao biti ovdje, jer je dvanaest sati. A vi, Nastenjka, počešće zapitkujte, dok mene ne bude, hoće li da pije, ili što već bude želio. A Pašenjki ću odmah i sam reći što treba. Do viđenja!

– Pašenjkom on nju zove! Ah, ti lijo prepredena! – progovori za njim Nastasja; onda otvori vrata i počne za njim osluškivati, ali nije izdržala, nego otrči i sama dolje.

Silno je bila radoznala što on govori s njenom gazdaricom; a i uopće je bilo očito da je posve očarana Razumihinom.

Čim je ona zatvorila za sobom brata, zbaci bolesnik sa sebe pokrivač i skoči kao sulud s postelje. Plamnom, grčevitom nestrpljivošću čekao je da što prije odu, te kad nestanu, da se odmah lati posla. Ali čega, kakva posla da se lati? – to je sada zaboravio baš kao za inat.

»Gospode! Reci mi samo jedno: znaju li oni sve ili još ne znaju? Ali ako već znaju i samo se pretvaraju, draže me dok ležim, a onda će odjednom ući i kazati da je već sve odavno poznato i oni su samo tako... Što da sada radim? Eto sam baš zaboravio; odjednom sam zaboravio, a maloprije mi je bilo na pameti!«

Stajao je nasred sobe, te se u muci i neodlučnosti obazirao; priđe vratima, otvori ih i stane osluškivati; ali nije to ono što mu treba. Odjedanput kao da se sjetio, poleti u kut gdje je u tapeti bila rupa, počne sve ogledavati, turi ruku u rupu, počeprka, ali ni to nije ono što treba. Ode do peći, otvori je i stane kopkati po pepelu; kako je onamo bacio otkitke od resa s hlača i krpe od razderanog džepa, tako evo i leže, nije ih dakle nitko opazio! Onda se sjeti čarape o kojoj je maloprije pripovijedao Razumihin. Istina je, leži ona evo na divanu, pod pokrivačem, ali se odonda već toliko istrla i isprljala da Zamjotov, razumije se, nije mogao ništa opaziti.

»Eh, Zamjotov!... Ured... A zašto me zovu u ured? Gdje je pozivnica? Eh!... ja sam smućkao: to su me onda zvali! I onda sam promatrao čarapu, a sada... sada sam bolovao. A zašto je Zamjotov dolazio meni? Zašto ga je doveo Razumihin... – mrmljao je u nemoći, sjedajući opet na divan. – A što je to? Jesam li još jednako u bunilu ili je to zbiljski... Ha, sjetio sam se: da bježim! Što prije da bježim, svakako, svakako da bježim! Jest... a kamo? A gdje mi je odjeća? Cipela nemam! Uklonili! Sakrili! Razumijem! A, evo kabanice – previdjeli su! Evo i novaca na stolu, hvala bogu! Evo i mjenice... Uzet ću novce i otići ću, najmit ću drugi stan, neće me oni pronaći!... Jest, a prijavni ured? Naći će me! Razumihin će naći. Bolje je da zauvijek pobjegnem... daleko... u Ameriku, i baš me briga za njih! I mjenicu da ponesem... trebat će ondje... Što još da ponesem? Oni misle da sam bolestan. I ne znaju da mogu hodati, he-he-he! Po očima sam im pogodio da sve znaju! Da mi je samo sići niza stube! Ali ako ondje stoje njihovi stražari, redari! Što je to, čaj? A, evo preostalo je i piva, pola boce, hladno!

Uzme bocu u kojoj je preostala još puna čaša piva i slatko iskapi nadušak, kao da gasi oganj u prsima. Ali ne prođe ni čas, a pivo mu udari u glavu i po leđima ga uhvati laka, čak ugodna jeza. Legne i potegne pokrivač na sebe. Njegove misli, ionako bolesne i nesuvisle, počnu se miješati sve jače te jače i nabrzo ga prevlada lak, ugodan san. S nasladom nađe glavom mjesto na uzglavlju, jače se omota mekim pamučnim pokrivačem, koji je sada na njemu mjesto pređašnje razderane kabanice, uzdahne tiho i zapadne u dubok, krepak, ljekovit san.

Probudi se kad je čuo da je netko ušao u sobu, rasklopi oči i ugleda Razumihina, koji je otvorio širom vrata i zastao na pragu, skanjujući se bi li ušao ili ne bi. Raskoljnikov se brže pridigne na divanu i zagleda se u njega kao da hoće silom da se sjeti nečega.

– A, ne spavaš, ali evo i mene! Nastasja, ded donesi zavežljaj! – zavikne Razumihin dolje. – Odmah ćeš dobiti račun.

– Koliko je sati? – zapita Raskoljnikov, plašljivo se ogledavajući.

– Svojski si se naspavao, brate: večer je vani, bit će šest sati. Prespavao si šest sati i više.

– Gospode! Ta što je to!...

– Pa što onda? Na zdravlje ti bilo! Kamo ti se žuri? Na sastanak valjda? Sve je vrijeme sada naše. Već te tri sata čekam: dvaput sam dolazio, a ti si spavao. Za Zosimova sam dvaput pitao: nije kod kuće, eto, što ćeš! Pa ništa, doći će!... I za svojim sam poslovima hodao. Danas sam se preselio, zauvijek sam se preselio, sa stricem. Sa mnom je sada stric... Do vraga, na posao!... Ded amo zavežljaj, Nastenjka! Odmah ćemo. A kako ti je, brate?

– Zdrav sam; ja nisam bolestan... Razumihine, jesi li ovdje odavno?

– Velim ti, čekam te tri sata.

– Ne pitam to, nego prije.

– Kako prije?

– Otkad dolaziš ovamo?

– Ta maloprije sam ti pripovjedio; zar se ne sjećaš?

Raskoljnikov se zamisli. Snom mu se priviđa ono što je bilo maloprije. Nije mogao sam da se sjeti, te pogleda Razumihina, pitajući ga pogledom.

– Hm! – reći će Razumihin. – Zaboravio. Meni se i maloprije učinilo da ti još nisi priseban... Sada si se okrijepio snom... Jest, mnogo si bolji naoko. Momčina! A sada na posao! Odmah ćeš se sjetiti. Ded pogledaj amo, dragoviću!

Počne razvezivati zavežljaj koji ga je očito veoma zanimao.

– To mi je, brate, vjeruj mi, osobito ležalo na srcu. Zato što treba da od tebe načinimo čovjeka. Da se latimo i da počnemo odozgo! Vidiš li ovaj kačket? – započne on, vadeći iz svežnja prilično lijepu, ali sasvim običnu, jeftinu krpu. – Dopusti da ogledam.

– Poslije, poslije – progovori Raskoljnikov, odmahujući gadljivo.

– Ta nemoj, brate Rodja, nemoj se protiviti, jer će poslije biti prekasno; a i ja neću stisnuti svu noć oči, jer sam kupio bez mjere, nasumce. Kao naručeno! – uzvikne on sa slavljem pošto mu je ogledao kapu. – Kao naručeno za tebe! Na glavi kapa, to je, brate, glavno kod odjeće, i kao neka preporuka. Moj prijatelj Tolstjakov mora svaki put skinuti svoj poklopac kad god dođe u društvo gdje su svi sa šeširima i kapama na glavi. Svi misle da je on tako ponizne ćudi, a nije, nego se stidi svojega ptičjeg gnijezda, tako je to stidljiv čovjek! Pa, Nastenjka, evo gledajte dvije zgode za glavu: ovaj palmerston (on dohvati iz kuta zgužvanu Raskoljnikovu okruglu kapu, koju je, bogzna zašto, okrstio palmerstonom) i ovu dragocjenu stvarcu! Sad procijeni, Rodja, što misliš koliko sam platio. Nastasjuška! – obrati se on njoj kad je vidio da on šuti.

– Dvadeset kopjejaka si valjda dao! – odgovori Nastasja.

– Dvadeset kopjejaka, ludo! – zavikne uvrijeđen. Danas ne bih za dvadeset kopjejaka ni tebe mogao kupiti! – Osamdeset kopjejaka! I to jedino zato jer je iznošena. Ali zato pod pogodbom: dok ovu iznosiš, dobit ćeš na godinu drugu besplatno, bogami! A sada prelazimo na Sjedinjene Američke Države, kako smo to u gimnaziji zvali. Upozoravam: hlačama se ponosim! – i on raširi pred Raskoljinikovom sive hlače od lake, ljetne vunene tkanine. – Niti ima rupice, niti mrljice na njima, nego su sasvim prilične, premda su iznošene; takav je i prsluk, jedne boje, kako moda iziskuje! A što je iznošeno, zapravo je i bolje, jer je mekše, nježnije... Vidiš, Rodja, da u svijetu postigneš karijeru, dosta ti je, po mome sudu, paziti svagda na sezonu; ako u siječnju ne tražiš šparge, očuvat ćeš u novčarki nekoliko rubalja; tako ti je to i s ovom kupovinom. Sada je ljetna sezona, te sam i kupio odjeću za ljeto, jer će jesenska sezona i onako iziskivati topliji materijal, pa će se ovo morati baciti... pogotovo što će se dotle sve raspasti, ako i neće od sve veće raskoši, a ono od unutarnjih neprilika. Pa, ded procijeni! Koliko, što misliš? Dva rublja dvadeset i pet kopjejaka! I da znaš opet pod onom pređašnjom pogodbom: dok iznosiš to, dobit ćeš drugo na godinu besplatno! U Fedjajevljevoj trgovini ne prodaju drugačije: kad jedanput platiš, dosta je za čitav život, jer drugi put nećeš ni doći. Da prijeđemo dakle na cipele – kako ti se sviđaju? Vidi se da su iznošene, ali dva će mjeseca poslužiti, jer to je inozemni posao i inozemna roba; prodao ih je prošle nedjelje na Starežarskom trgu tajnik engleskog poslanstva; nosio je samo šest dana, hitno je trebao novaca. Cijena jedan rubalj pedeset kopjejaka. Povoljno?

– A možda mu ne pristaju na nogu – napomenu Nastasja.

– Ne pristaju? A što je ovo? – i on izvuče iz džepa staru okorjelu poderanu Raskoljnikovljevu cipelu, sasvim oblijepljenu suhim blatom. – Ponio sam uzorak, pa su mi po ovom čudovištu utvrdili pravu mjeru. Sve se to radilo od srca. A zbog rubenine sam se dogovorio s gazdaricom. Evo, prvo, tri košulje, platnene, ali s prsima po modi... Evo dakle: osamdeset kopjejaka kapa, dva rublja dvadeset i pet kopjejaka druga odjeća, zajedno tri rublja i pet kopjejaka; rubalj i pedeset cipele – jer su eto vrlo dobre – skupa četiri rublja pedeset i pet kopjejaka, a pet rubalja sva rubenina – poprijeko smo pogodili – svega, dakle, točno devet rubalja pedeset i pet kopjejaka. Četrdeset i pet kopjejaka kusur, u bakrenim petacima, evo, izvolite primiti – tako si ti, dakle, Rodja, obnovio svu odjeću, jer tvoja kabanica, mislim, ne samo da još može služiti, nego je na njoj kao neko osobito dostojanstvo: tako je kad naručuješ kod Šarmera! Što se tiče čarapa i svega drugoga, to prepuštam tebi samom; preostaje nam još dvadeset i pet rubljića, a za Pašenjku i za najamninu za stan se ne brini; rekao sam ti: kredit najneograničeniji. A sada, brate, ded da ti presvučem rubeninu, a možda ti je bolest upravo samo u košulji...

– Okani se! Neću! – odmahivao je Raskoljnikov, koji je s odvratnošću slušao taj neprirodni šaljivi Razumihinov izvještaj o kupnji odjeće.

– Ne može tako, brate; ta zašto sam ja derao cipele! – navaljivao je Razumihin. – Nastasjuška, nemojte se stidjeti, nego pomozite – eto dakle!

Koliko god se branio Raskoljnikov, on mu ipak presvuče rubeninu. Raskoljnikov se izvali na uzglavlje i dva časa ne progovori ni riječi.

»Dugo me se neće okaniti!« mislio je.

– Za čije je novce kupljeno sve to? – zapita naposljetku gledajući u zid.

– Novce? Evo ti na! Pa za tvoje novce. Maloprije je bio tu pomoćnik, od Vahrušina, mama je poslala; zar si i to zaboravio.

– Sjećam se sada... – progovori Raskoljnikov nakon duge, mračne zamišljenosti.

Razumihin ga je namršteno i uznemireno pogledavao.

Vrata se otvore, i uđe visok, gojan čovjek, također poznat Raskoljnikovu nekako iz viđenja.

– Zosimov! Teda-negda! – zavikne Razumihin obradovan.

[1] Pašenjka, Paša, Praskovja, Paraskeva, kod nas Petka.

[2] Raskršće u Petrogradu.

[3] Arenante – privlačna

IV

Zosimov je bio visok, debeo čovjek, nabuhla, bezbojno blijeda, obrijana lica, bijele, nakostriješene kose, s naočalama, s velikim, zlatnim prstenom na prstu nabuhlom od debljine. Dvadeset i sedam mu je godina. Na njemu je široka, gizdelinska, laka kabanica, svijetle ljetne hlače, i sve je uopće na njemu prostrano, gizdelinsko i novo novcato; košulji nema prigovora, lanac je na satu vrlo težak. Kretnje su mu spore, nekako trome, ali i neprirodno slobodne; uostalom, premda je skrivao to pretvaranje, ono se ipak ponekad opažalo. Po svemu sudeći, on je težak čovjek, ali govore da svoj posao razumije.

– Dvaput sam ti, brate, dolazio...

– Vidiš, prenuo se – dovikne mu Razumihin.

– Vidim, vidim; pa kako nam je sada, a? – obrati se Zosimov Raskoljnikovu, upre oči u njega, sjedne do njega na divan i odmah se razvagani koliko je god mogao.

– Hirovit je neprestano – nastavi Razumihin. – Maloprije sam mu presvukao košulju, a on je gotovo zaplakao.

– Razumije se; mogla se i poslije presvući košulja kad on neće... Bilo je divno. Glava još neprestano boli malko, a?

– Ja sam zdrav, ja sam sasvim zdrav! – progovori Raskoljnikov odlučno i razdraženo, pridigne se na divanu, sijevnu očima, ali se odmah svali opet na uzglavlje i okrene zidu.

Zosimov ga je pozorno motrio.

– Vrlo dobro... sve je kako treba – reče on tromo.

– Je li što jeo?

Reknu mu i zapitaju što bi mu davali.

– Pa sve mu možete davati... Juhe, čaja... Gljiva i krastavaca, razumije se, ne dajte mu; ali ni govedine ne treba, i... pa čemu i brbljarije!... – On se zagleda s Razumihinom. – Miksturu bacite, i sve bacite, a ja ću sutra vidjeti... Možda bih i danas... pa da...

– Sutra ću ga navečer povesti u šetnju! – odreže Razumihin. – Otići ćemo u Jusupov vrt, a onda u Palais de Cristal.[1]

– Sutra ga ne bih micao, ali, uostalom... malko... pa, još ćemo vidjeti.

– Eh, kakva šteta, danas baš slavim useljenje u novi stan, dva koraka odavde, pa bi i on mogao. Makar da na divanu leži među nama! Hoćeš li ti doći? – obrati se Razumihin Zosimovu. – Nemoj zaboraviti, obećao si.

– Ali možda kasnije, što si ti to priredio?

– Pa ništa: čaja, rakije, sleđeva. Bit će i piroga; skupit će se sami prijatelji.

– A tko?

– Sami ovdašnji i sve gotovo novi, istina je – osim staroga strica, a i taj je novi: jučer je istom doputovao u Petrograd zbog nekakvih poslova, u pet se godina jedanput vidimo.

– Tko je on?

– Sav je život prokunjao kao kotarski poštar... dobiva malu mirovinu, ima mu šezdeset i pet godina, ne vrijedi ni govoriti... Uostalom, volim ga. Doći će Profirij Petrovič: ovdašnji pristav istražitelj, pravnik. Ta ti ga znaš...

– I on ti je neki rođak?

– Neki daleki; a što se ti mrgodiš? Zar zato nećeš da dođeš što ste jednom jedan drugoga izgrdili.

– Briga me za njega...

– I to je najbolje. A onda studenti, učitelj, činovnik jedan, glazbenik jedan, časnik, Zamjotov...

– Reci mi, molim te, kakve veze možete imati ti ili on – Zosimov mahne glavom na Raskoljnikova – s nekakvim Zamjotovom?

– Oh vi izbirači! Principi!... Sav si ti na principima, kao na perima: ne smiješ se ni maknuti po svojoj volji; po mome je mišljenju on valjan čovjek – eto to je princip, a za drugo ne marim. Zamjotov je divan čovjek.

– I samo grabi.

– Pa neka grabi, što me briga! Što onda ako grabi! – zavikne Razumihin, nekako neobično razdražen. – Jesam li ga ja tebi zato hvalio što grabi? Govorio sam da je on samo na svoj način valjan! A ako ćemo baš sve sa svih strana ogledavati, hoće li preostati mnogo valjanih ljudi? Uvjeren sam da će onda za mene cijela, skupa s utrobom, dati svega jedan pečeni luk, a i to samo onda ako za prid budeš i ti!...

– To je malo; ja ću za tebe dati dva...

– A ja za tebe samo jedan! Ded se još nadmudruj! Zamjotov je još deran, i za kosu ću ga povući, jer njega treba privlačiti, a ne treba odbijati. Ako odgurneš čovjeka, nećeš ga popraviti, pogotovo derana. S deranom moraš i dvostruko oprezniji biti. Eh vi, progresivni tupani, ništa vi ne razumijete! Čovjeka ne uvažavate, sebi nažao činiti... A ako hoćeš znati, nas dvojica imamo možda i jedan zajednički posao.

– Želio bih ga znati.

– Sve o onom slikaru, to jest o ličiocu... Izvući ćemo mi njega već! Uostalom, sada nije ni opasno. Sada je sve sasvim jasno! Mi ćemo samo da pogrijemo.

– Kakav je to ličilac?

– Kako, nisam ti pripovijedao? Zar nisam? Jest, zbilja, bio sam samo započeo... to je o ubojstvu one babe, činovničke udovice, što je uzajmljivala na zaloge... Eto, ondje su umiješali ličioca...

– Čuo sam za to ubojstvo još prije tebe, i taj me slučaj čak zanima... donekle... poradi jedne zgode... a i u novinama sam čitao! Pa, eto...

– I Lizavetu su ubili! – bubne sada Nastasja obraćajući se Raskoljnikovu.

Za sve to vrijeme bila je ona u sobi, pa se stisla kraj vrata i slušala.

– Lizavetu? – promrmlja Raskoljnikov da se jedva i čulo.

– Ta Lizavetu, starežarku, zar ne znaš? Dolazila je i ovamo dolje. Još ti je pokrpila košulju.

Raskoljnikov se okrene zidu i ondje na prljavoj tapeti s bijelim cvjetićima odabere jedan nezgrapni bijeli cvjetić, s nekim smeđim crticama, i počne razmatrati: koliko ima listića, kakvi su zupci na listićima i koliko ima crtica. Osjećao je da su mu utrnule i ruke i noge, kao da su uzete, ali se nije ni pokušao maknuti, nego je uporno gledao u cvjetić.

– Pa, šta je onda s ličiocem? – nekako zlovoljno prekine Zosimov Nastasjino brbljanje.

– I njega strpali među ubojice! – nastavi Razumihin žestoko.

– Ima li kakvih dokaza?

– Kakvi vražji dokazi! Uostalom, baš to obličavanje i nije obličavanje, nego valja dokazati! To ti je isto onako kao što su u prvi mah zgrabili i osumnjičili one, kako se zovu... Koha i Pestrjakova! Pi! Kako se sve to glupo radi, gadi ti se i kad te se ne tiče! Pestrjakov će možda danas doći meni... Zbilja, Rodja, ti tu zgodu već znaš, dogodila se još prije tvoje bolesti, baš uoči onoga dana kad si se onesvijestio u uredu gdje su pripovijedali o tom...

Zosimov pogleda radoznalo Raskoljnikova, ali se on nije micao.

– Znaš li što, Razumihine? Gledam te ja kako si brižljiv – napomenu Zosimov.

– Neka, a ipak ćemo ih izvući! – klikne Razumihin i lupi desnicom o stol. – Znaš što tu najviše vrijeđa? Ne vrijeđa to što oni lažu, jer laž se može svagda oprostiti, laž je draga, jer vodi istini. Nije to, nego me ljuti što lažu i svojoj se laži klanjaju. Poštujem Porfirija, ali... A šta ih je, na prije, ponajprije zbunilo? Vrata su bila zatvorena, a kad su došli s pazikućom, bila su otvorena: dakle su ih ubili Koh i Pestrjakov! Evo ti njihove logike!

– Nemoj se žestiti; njih su samo pridržali; ne može se... Zbilja: sretao sam toga Koha; on je, kako se doznalo, kupovao od starice stvari kojima je protekao rok! A?

– Jest, lupež neki! Kupuje on i mjenice, to mu i jest zanat. Vrag ga odnio! Znaš li na što se ljutim? Na njihovu jadnu rutinu, otrcanu, skorušenu, na to se ljutim... A eto u samom tom slučaju može se pronaći cijeli novi put. Već i sami psihološki podaci mogu pokazati kako ćeš naići na istinski trag. »Mi imamo«, vele »činjenice!«. Ali činjenice nisu sve; bar polovina ti je posla u tom koliko si vješt da se služiš činjenicama.

– A znaš li se ti služiti činjenicama?

– Ta ne možeš šutjeti kad osjećaš, i po opipu osjećaš da bi mogao pripomoći u tome slučaju, kad bi... Eh!... Znaš li ti slučaj potanko?

– Sve čekam ono o ličiocu.

– Da, zbilja! Slušaj, dakle, priču: upravo je preksutradan nakon ubojstva, izjutra, dok su se oni ondje još natezali s Kohom i Pestrjakovom, premda su obadvojica jasno kao dan dokazali svaki svoj korak, javila se odjednom sasvim nenadana činjenica. Neki seljanin Duškin, vlasnik krčme, sučelice onoj kući, došao u ured i donio draguljarske korice sa zlatnim naušnicama i ispričao cijelu pripovijest: »Dotrčao«, veli, »meni preksinoć, otprilike iza osam sati« – dan i sat! paziš li? – »radnik ličilac, koji mi je po danu već dolazio, Mikolaj i donio mi ovu kutiju sa zlatnim naušnicama i kamečcima, te me zamolio da ih uzmem u zalog za dva rublja, a kad sam ga zapitao: ’odakle mu?’ – reče da ih je našao na pločniku. »Nisam ga više ispitivao o tom«, tako govori Duškin, »nego sam mu dao banku«, to jest rubalj, »jer ako ne založi meni, mislio sam, založit će drugome, a svakako će propiti, pa je bolje neka stvar leži kod mene: tko čuva, ne gubi, a ako se što pojavi ili pročuje, ja ću predati.« Priča on, dabome, bablje priče, laže, kao da se najmio, jer ja toga Duškina znam, on i sam radi sa zalozima i sakriva ukradene stvari, i nije zato smaknuo od Mikolaja stvar koja vrijedi trideset rubalja da je »preda«. Jednostavno se uplašio. Ali, do vraga, slušaj, nastavlja Duškin: »A seljanina toga, Mikolaja Dementjeva, znam ja još od malih nogu, iz moje je gubernije i kotara zarajskog, jer i ja sam iz Rjazanske gubernije. Mikolaj nije doduše pijanac, ali pije, a znao sam da on radi baš u toj kući, boji zajedno si Mitrejem, a on i Mitrej su iz istoga mjesta. Kad je dobio banku, odmah ju je razmijenio, ispio mahom dvije čašice, uzeo kusur i otišao, a Mitreja nisam onda vidio s njim. Sutradan čujem da je sjekirom ubijena Aljona Ivanovna i sestrica njena Lizaveta Ivanovna. Znao sam ih, a sada me spopadne sumnja zbog onih naušnica – jer sam znao da je pokojnica uzajmljivala novce za zalog. Odem do njih i počnem oprezno ispitivati, kradomice, i ponajprvo zapitam: ’Je li tu Mikolaj?’ I reče Mitrej da je Mikolaj udario piti, vratio se kući u zoru, pijan, kod kuće ostao neko deset časaka i opet otišao, a Mitrej ga poslije nije vidio, te sam završava posao. Rade na istim stubama gdje su one ubijene, u prvom katu. Kad sam sve to čuo, nisam nikom ništa odao« – tako govori Duškin – »a o ubojstvu sam ispitao koliko sam god mogao, i vratio se kući sve u toj sumnji. A jutros u osam sati – to jest preksutrašnjeg dana, razumiješ? – vidim gdje ulazi Mikolaj, nije trijezan, ali nije ni posve pijan, može da razumije razgovor. Sjeo na klupu, šuti. A osim njega bio je u taj čas u krčmi samo još jedan čovjek stranac, i još je spavao na klupi drugi čovjek, znanac, i još dva moja derana. – ’Jesi li vidio Mitreja?’ – pitam. – ’Nisam’, veli, ’od prekjučer’. – ’A gdje si danas noćio?’ – ’Pa na Pijescima, kod ljudi iz Kolomne’ – ’A odakle ti onda’, pitam ’te naušnice?’ – ’Našao sam ih na pločniku’ – i govori tako kao da je to nešto nedolično, i ne gleda me. – ’A jesi li čuo’ velim, ’da se to i to one iste večeri i sata dogodilo na tom stubištu?’ ’Nisam’ kaže, ’nisam čuo’ – pa sluša, oči razrogačio i problijedio kao kreda. Pripovjedim mu, dakle, gledam, a on hvata kapu i ustaje. Htjedoh ga zadržati: ’Čekaj, Mikolaju’, velim, ’ne bi li gutnuo?’ Deranu namignem, neka pridrži vrata, a ja iziđem iza pregrade: ali kad on đipnu iz krčme, pa na ulicu, pa trkom, pa u uličicu, i nesta bez traga. Onda sam se oslobodio sumnje, jer je to sigurno njegova ’krivica’.«

– Dabome!... – progovori Zosimov.

– Stoj! Slušaj kraj! Pojurili, razumije se, što ih noge nose, za Mikolajem, uhvatili Duškina i ispitali. Mitreja također; prorešetali i one ljudi iz Kolomne, a onda preksutradan uhvatili Mikolaja blizu ...ske mitnice, na konačištu. Došao on onamo, skinuo sa sebe srebrni križ i zaiskao za križ osminu rakije. Dali mu. Nakon nekoliko časaka otišla žena u kravsku staju i vidi kroz pukotinu: ondje on u suši kraj staje privezao za gredu pojas, petlju spetljao; stao na panj i hoće petlju da nadjene na vrat; žena zavikne iza glasa, slete se ljudi: »Takav si ti dakle!« – »Vodite me«, veli, »u taj i taj kvart, priznat ću sve.« – Odveli njega dakle, kako mu već priliči, onoj redarstvenoj oblasti, eto ovamo. Pitaju ga: što je, kako je, tko je i koliko mu je godina, »dvadeset i dvije,« i tako dalje, i tako dalje. Pitaju: – »Kad si radio s Mitrejem, nisi li vidio koga na stubištu, u toliko i toliko sati?« – Odgovara: »Dabome da su prolazili neki ljudi, može biti, ali nisam pazio.« – »A nisi ništa čuo, buku kakvu ili što drugo?« – »Nisam čuo ništa osobito.« – »A jesi li znao, Mikolaju, da su baš toga i toga dana, toga i toga sata, ubili i orobili tu i tu udovicu i sestru njenu?« – »Niti sam znao, niti sanjao. Čuo sam istom od Afanasija Pavliča prekjučer u krčmi.« – »A otkud tebi naušnice?« »Našao sam ih na pločniku.« – »Zašto nisi sutradan došao s Mitrejem na posao?« – »Zato, jer sam se napio.« – »A gdje si pijančio?« – »Ondje i ondje.« – »Zašto si pobjegao od Duškina?« – »Jer sam se onda strašno uplašio.« – »Od čega si se uplašio?« – »Da ću biti suđen.« – »Čemu bi se plašio ako znaš da nisi ništa skrivio?«... Vjerovao ti ili ne vjerovao, Zosimove, zapitali su ga to i baš tim riječima, znam zacijelo, meni su poistini kazali! Što veliš?

– Ta nije, ipak tu postoje dokazi.

– Ne govorim sada o dokazima, nego o pitanju, o tom kako oni razumiju jezgru samog slučaja!... Tako oni njega stiskali, stiskali, pritiskali, pritiskali, dok nije priznao: – »Nisam«, veli, »našao na pločniku, nego u stanu gdje sam bojio s Mitrejem.« – »Kako to?« – Pa eto tako: bojali ja i Mitrej cijeli dan, do osam sati, i spremali se da odemo, a Mitrej zgrabio četku pa mene maznuo bojom po licu i potrčao, a ja za njim. Trčim ja za njim i vičem iza glasa, a kad htjedoh sa stubišta u vežu, natrčim u trku na pazikuću i na gospodu, ali koliko je gospode bilo s njim ne sjećam se, a pazikuća me ispsovao za to, a i drugi me pazikuća ispsovao, onda izišla pazikućina žena, pa nas i ona ispsovala, i jedan gospodin baš ulazio u vežu s gospođom, i on nas ispsovao, jer smo se ja i Mićka izvalili upoprijeko: ja zgrabio Mićku za kosu, svalio ga i gruham ga, a Mićka poda mnom zgrabio opet mene za kosu, pa i on mene gruha, a nismo to radili iz pakosti, nego sve iz ljubavi, igramo se. Onda se Mićka oslobodio i istrčao na ulicu, a ja za njim, ali ga nisam stigao, nego sam se sam vratio u stan, jer je bilo vrijeme da odemo. Počnem se spremati i čekam Mitreja neće li doći. Tako sam za vratima u predsoblju, u kutu, stao na kutiju. Gledam, leži zamotana u papir. Odmotam papir, ugledam: neke maljucne kvačice; poskidao ja te kvačice, a ono u kutiji naušnice...

– Za vratima? Za vratima je ležala? Za vratima? – zapita iznenada Raskoljnikov gledajući Razumihina mutnim, zaplašenim pogledom, te se opre o ruku i podigne polako na divanu.

– Da... A što? Što ti je? Što ti tako?

I Razumihin ustane.

– Ništa!... – odvrati Raskoljnikov da se jedva čulo, pa se opet spusti na uzglavlje i opet okrene zidu. Svi pošute načas.

– Zadrijemao je jamačno, pa iza sna – progovori najzad Razumihin, gledajući Zosimova kao da pita. Zosimov odmahne glavom da nije.

– Pa, nastavi dakle – reći će Zosimov. – Što je bilo dalje?

– Što bi bilo dalje! Čim je smotrio naušnice, zaboravio odmah i na stan i na Mićku, zgrabio kapu, otrčao Duškinu i – kako znaš – dobio od njega rubalj, a slagao mu da je našao na pločniku, te odmah udario piti. A o ubojstvu vazda tvrdi jedno te jedno: »Niti znam, niti sanjam, istom sam preksutradan čuo.« – »A zašto se nisi javljao sve dosad?« – »Od straha.« – »A zašto si htio da se objesiš?« – »Od pomisli.« – »Od kakve pomisli?« »Što će da me sude.« Eto, to je cijela priča. Što misliš sada: što su oni izvukli otud?

– Što da premišljam! Trag postoji, kakav bio da bio. Činjenica. Neće valjda pustiti na slobodu tvoga ličioca.

– Ta oni su ga već strpali među ubojice! Oni više nimalo ne sumnjaju.

– Što buncaš i što se žestiš! A što su naušnice? Priznaj i sam: kad onoga istoga dana i sata dopadaju Mikolaju u ruke naušnice iz staričina kovčega – priznaj i sam da su mu nekako morale dopasti u ruke. To nije sitnica kod takve istrage.

– Kako su dopale! Kako su dopale! – zavikne Razumihin.

– Zar ti, doktor, ti koji si nadasve dužan proučavati čovjeka, te si u najpovoljnijim prilikama od bilo koga da proučavaš čovječju narav – zar ne vidiš, po svim ovim podacima, kakve je naravi taj Mikolaj? Zar ne vidiš od prvoga trena da je sve najsvetija istina što je on izrekao na preslušavanju? Baš onako su mu i dopale u ruke kako je iskazao. Stao je na kutiju i podigao je!

– Najsvetija istina! A ipak je i sam priznao da je u prvi mah slagao!

– Slušaj me, slušaj pozorno: i pazikuća, i Koh, i Pestrjakov i drugi pazikuća, i žena pazikuće, i ona građanka koja je u taj čas sjedila kod nje u pazikućinu stanu, i dvorski savjetnik Krjukov, koji je baš u taj čas izišao iz kočije, te s damom ispod ruke ulazio u vežu – svi oni, to jest osam ili deset svjedoka, jednoglasno iskazuju da je Mikolaj pritisnuo Dmitrija na zemlju, pa je ležao na njem i bubao ga, a ovaj ga uhvatio za kosu, te i on njega buba. Leže oni upoprijeko na putu i zakrčili prolaz; psuju ih sa svih strana, a oni »kao mala djeca« (tako doslovce kazuju svjedoci) leže jedan na drugom, vrište, tuku se, kikoću, tko će koga da natkikoće, smiješno iscerili lica, a onda kao djeca istrčali na ulicu i vitlaju se. Jesi li čuo? Uoči sada ljudski: gore leže još topla tjelesa, čuješ, topla, kako su ih i našli! Ako su oni ubili, ili sam Mikolaj, pa obili kovčeg i pokrali, ili bilo kako sudjelovali u grabežu, onda, dopusti da te zapitam samo jedno: slaže li se ovakvo duševno raspoloženje, to jest vrištanje, kikotanje, djetinjska tučnjava na vratima – sa sjekirama, s krvlju, sa zločinačkom lukavštinom, opreznošću, grabežom? Tek su ih ubili, tek prije pet-šest časaka – tako je, jer su tijela bila još topla – i, eto, oni već ostavili tjelesa, ostavili otvoren stan, a znaju da maloprije prođoše kraj njih ljudi onamo, ostavili plijen, pa se kao mala djeca valjaju po putu, kikoću, privlače na sebe opću pozornost, i za to ima deset složnih svjedoka!

– Dabome, čudno je! Razumije se, ne može biti, ali...

– Nije brate, nije ali, jer ako te naušnice, što su istoga dana i sata dopale Mikolaju u ruke, sačinjavaju važnu, faktičnu optužbu protiv njega (premda se ta optužba može upravo objasniti njegovim iskazom; dakle je još prijeporna), onda treba uvažiti i činjenice koje ga pravdaju, pogotovo gdje su te činjenice nepobitne. Što ti misliš, po karakteru naše jurisprudencije, hoće li oni prihvatiti i jesu li sposobni prihvatiti takvu činjenicu – osnovanu jedino na samoj psihološkoj nemogućnosti, jedino na duševnom raspoloženju – za nepobitnu činjenicu koja ruši sve bitne činjenice što ga okrivljuju, kakve one bile da bile? Ne, neće prihvatiti, neće prihvatiti nizašto, jer su, eto, našli kutiju, i čovjek je htio da se objesi, »a toga ne bi moglo biti da se nije osjećao krivim!« To ti je glavno pitanje, i zato se ja žestim! Razumij!

– Pa vidim da se žestiš. Čekaj, zaboravio sam da te zapitam: čime je dokazano da je kutija s naušnicama zaista iz staričina kovčega?

– To je dokazano – odgovori Razumihin, mršteći se i kao preko volje. – Koji je prepoznao stvar i kazao tko ju je založio, a taj je pouzdano dokazao da je stvar baš njegova.

– To je loše. Sada još nešto: nije li tko vidio Mikolaja u ono vrijeme kad su Koh i Pestrjakov prošli gore i ne može li se to čime god dokazati?

– To ti je ono: nitko nije vidio – odgovori Razumihin zlovoljno – to i jest zlo; nisu ih opazili ni Koh ni Pestrjakov kad su išli gore, premda njihovo svjedočanstvo ne bi sada značilo mnogo. »Vidjeli smo da je stan otvoren, da u njem valjda rade, ali nismo na prolasku pazili i ne sjećamo se točno jesu li ondje u taj čas bili radnici ili nisu.«

– Hm!... Cijelo im je dakle opravdanje što su se gruhali i što su kikotali. Recimo da je to jak dokaz, ali... Molim te sada: kako objašnjavaš sam cijelu tu zgodu? Čime objašnjavaš nalazak naušnica, ako ih je on zaista ondje našao, kako govori?

– Čime objašnjavam? Što tu i treba objašnjavati: slučaj je jasan! Bar je put kojim treba voditi cijeli slučaj jasan i dokazan, i baš ga je ta kutija dokazala. Pravi je ubojica izgubio te naušnice. Ubojica je bio gore dok su Koh i Pestrjakov lupali, a vrata je zasunuo. Kozah je počinio ludoriju i pošao dolje, a ubojica izletio i potrčao također dolje, jer drugim putem i nije mogao. Na stubištu se sakrio od Koha, Pestrjakova i pazikuće u prazni stan, baš u onaj čas kad su Dmitrij i Mikolaj istrčali iz stana, odstojao je za vratima dok su se pazikuća i onaj drugi penjali gore, počekao dok se nisu izgubili koraci, te sišao sasvim mirno dolje baš u onaj čas kad su Dmitrij i Mikolaj istrčali na ulicu, i svi se razišli, i nitko nije ostao u veži. Možda su ga i vidjeli, ali nisu primijetili; zar malo svijeta prolazi? A kutiju je on ispustio iz džepa dok je stajao za vratima, i nije opazio da je izgubio, jer mu nije bilo do toga. Kutija pak jasno dokazuje da je baš ondje stajao. Eto, to ti je cijela majstorija!

– Lukavo! Bome lukavo, brate. Nadasve lukavo.

– A zašto, zašto?

– Pa zato što je suviše zgodno ispalo... i splelo se... kao na pozornici.

– E-eh! – zavikne Razumihin, ali u taj se čas otvore vrata i uđe nova osoba koju nitko od nazočnih nije poznavao.

[1] »Kristalni dvorac«, restoran u Petrogradu.

V

Bio je to gospodin već u godinama, dotjeran, stasit, oprezna i zlovoljna izraza na licu. Stao je odmah na vratima, pa se ogledava u nekakvu uvredljivu i neprikrivenu čuđenju i kao da pita pogledima: »Kamo sam to zapao?« Nepovjerljivo i čak se pretvarajući da je nešto zaplašen, pa gotovo i uvrijeđen, ogleda on tijesnu i nisku Raskoljnikovljevu »brodsku kajitu«. Isto se tako čudeći svrati oči i zaustavi ih na samom Raskoljnikovu, koji je razdjeven, raščupan, neumiven ležao na svojem jadnom, prljavom divanu, te i sam ukočeno gledao njega. Onda poče isto tako polagano gledati razbarušeni, neobrijani, neočešljani lik Razumihinov, a taj mu je opet drsko, kao da pita, gledao ravno u oči i nije se ni micao s mjesta. Napeta šutnja potraje časak, a naposljetku, kako i mora biti, nastane mala promjena dekoracije. Gospodin koji je ušao shvatio je valjda po nekim, uostalom vrlo jasnim činjenicama da ovdje, u ovoj »brodskoj kajiti«, neće ništa postići pretjeranom dostojanstvenošću, te se malo smekšao i uljudno, ali ipak nekako odrješito progovorio, obraćajući se Zosimovu i jasno krešući svaki slog u svome pitanju:

– Rodion Romanovič Raskoljnikov, gospodin student ili bivši student?

Zosimov se polako gane, te bi možda bio i odgovorio da ga nije odmah pretekao Razumihin, koga nije nitko pitao:

– Eno ga, leži na divanu! A što biste vi?

To prisno »a što biste vi?« zateče dotjeranog gospodina i on zamalo da nije obratio Razumihinu, ali se ipak suzdrži za vremena i brže se opet okrene Zosimovu.

– Evo Raskoljnikova! – promrmlja Zosimov i mahne glavom na bolesnika, onda zijevne, a pri tom nekako neobično jako zine i onda ostane neobično dugo u tom položaju. Zatim se polako maši u džep na prsluku, izvuče golem sat, pupčast, sa zaklopcem, otklopi ga, pogleda, pa ga stane opet onako polagano i lijeno gurati u džep.

Raskoljnikov je za sve to vrijeme ležao, šuteći, naleđuške, te zurio u pridošlicu, ali mislio nije ništa. Njegovo lice, koje je sada odvratio od zanimljiva cvjetića na tapeti, bilo je blijedo i odražavalo neobičnu patnju, kao da je ovaj čas pretrpio bolnu operaciju ili kao da su ga tek pustili iz mučilišta. Ali pridošli gospodin poče pomalo razbuđivati u njemu sve veću i veću pozornost, onda sumnju, onda nepovjerljivost i čak kao neku bojazan. A kad je Zosimov pokazao na njega i rekao: »Evo Raskoljnikova«, u jedan se mah naglo pridigao, kao da je odskočio, te sjeo na postelju i izgovorio gotovo izazovnim, ali isprekidanim, slabim glasom:

– Jest! Ja sam Raskoljnikov! Što biste vi?

Gost ga pogleda pozorno i izgovori otržito:

– Petar Petrovič Lužin. Nadam se pouzdano da vam moje ime nije baš posve nepoznato.

Ali Raskoljnikov, koji je očekivao nešto sasvim drugo, pogleda ga tupo, zamišljeno i ne odgovori ništa, kao da uopće prvi put čuje ime Petra Petroviča.

– Kako to, zar niste dosad izvoljeli dobiti nikakvu vijest? – zapita Petar Petrovič, previjajući se nekako.

Kao odgovor na to pitanje, Raskoljnikov se polagano spusti na uzglavlje, zavrati ruke pod glavu i zagleda se u strop. Lužinu se javi na licu tuga. Zosimov i Razumihin počnu ga još radoznalije promatrati, te se on napokon očigledno zbuni.

– Mislio sam i računao – promuca on – da je pismo, što je poslano prije deset dana i više, gotovo pred dva tjedna...

– Slušajte, što tu neprestano stojite kod vrata? – prekine ga sada Razumihin. – Ako želite što reći, sjednite, jer ondje je tijesno za obadvoje, za vas i za Nastasju. Nastasja, ukloni se, propusti! Prođite, evo vam stolice, ovdje! Ta provucite se!

On odmakne svoju stolicu od stola, raskrči nešto mjesta među stolom i svojim koljenima, te počeka nekako napregnuto da se gost provuče kroz taj razmak. Odabrao je bio takav čas da gost nije mogao nikako odbiti, te se on progura kroz taj uski prostor, žureći se i spotičući se. Kad je stigao do stolice, sjedne i nepovjerljivo pogleda Razumihina.

– Uostalom, nemojte se zbunjivati – istrese Razumihin.

– Rodja boluje već peti dan, tri je dana bio u bunilu, ali je sada priseban, pa i jeo je s tekom. Evo tu mu sjedi doktor, upravo ga je pregledao, a ja sam Rodjin drugar, također bivši student, i sada ga tetošim; ne pazite, dakle, na nas i ne obazirite se na nas, nego govorite o čemu god želite.

– Hvala vam. Samo neću li uznemirivati bolesnika svojom nazočnošću i razgovorom? – obrati se Petar Petrovič Zosimovu.

– N-nećete – promuca Zosimov. – Možda ćete ga i zabaviti – i on opet zijevne.

– O, on je već odavno priseban, još od jutra! – nastavi Razumihin, čija je prisnost bila tako iskreno prostodušna da se Petar Petrovič predomislio i, donekle, obodrio, možda donekle i zato što je taj odrpanac i bezobraznik ipak uspio da izigrava studenta.

– Vaša mama... – započne Lužin.

– Hm! – glasno će Razumihin.

Lužin ga pogleda kao da pita.

– Ništa, ja samo tako; nastavite...

Lužin slegne ramenima.

– ... Vaša je mama, dok sam još ja bio kod njih, započela da vam piše pismo. Kad sam stigao ovamo, počekao sam namjerice nekoliko dana i nisam vas pohodio, kako bih bio sasvim siguran da ste obaviješteni o svemu; ali sada, na moje čudo...

– Znam, znam! – progovori iznebuha Raskoljnikov u nestrpljivoj zlovolji. – Vi ste to? Mladoženja? Pa, znam... Dosta je!

Petar Petrovič se uvrijedi duboko, ali prešuti. Svom je silom htio brže dokučiti što li sve to znači. Časak potraje šutnja.

Raskoljnikov se bio malo okrenuo prema njemu kad mu je odgovarao, te ga sada počne pozorno motriti, nekako osobito radoznalo, kao da maloprije nije dospio da ga svega razmotri ili kao da ga je iznenadilo nešto novo na njemu pa se zato i naročito pridigao s uzglavlja. U pojavi Petra Petroviča iznenađivalo je zaista nešto osobito, to jest nešto što opravdava naziv »mladoženja«, koji mu je maloprije bezobzirno dobačen. Ponajprije se vidjelo i suviše primjećivalo da se Petar Petrovič i te kako žurio da iskoristi ovo nekoliko dana u prijestolonici, te se udesio i dotjerao da dočeka zaručnicu što je, uostalom, posve nedužno i dopušteno. Čak i svijest, možda i prezadovoljna sama sobom, njegova svijest o ugodnoj promjeni na bolje mogla bi mu se oprostiti u ovoj prilici, jer se Petar Petrovič nalazi u ulozi zaručnika. Cijela mu je odjeća tek od krojača i sve je na njemu lijepo, samo je sve prenovo i suviše odaje neku svrhu. Dapače i gizdelinski, novi novcati, okrugli šešir svjedoči o toj svrhi: Petar Petrovič s prevelikim poštovanjem postupa s tim šeširom i preoprezno ga drži u rukama. Čak i divne rukavice, prave žuvenjevske rukavice, jorgovanove boje, posvjedočavaju to isto, već po tom što ih on ne navlači, nego ih samo za paradu nosi u rukama. U odjeći Petra Petroviča gospoduju svijetle mladićke boje. Na njemu je lijep ljetni kaputić svijetlosmeđe boje, lake svijetle hlače, isto takav prsluk, tek kupljena, lijepa rubenina, lagašna batistena ogrlica s ružičastim tracima, a što je najljepše, sve to i pristaje Petru Petroviču. Lice mu je vrlo svježe i čak lijepo, te se i onako čini mlađim od četrdeset i pet godina. Tamni zalisci osjenjuju lice s obadviju strana kao dvije kotlete i vrlo se lijepo gusnu ukraj izbrijane brade, koja se svijetli i blista. Čak ni kosa, koja je, uostalom, tek malo prosijeda, ali ju je frizer počešljao i zakovrčao, nije bila poradi toga nipošto smiješna ili kakogod glupa naoko, kako je to obično kod zakovrčane kose, jer pridaje licu neizbježnu sličnost s Nijemcem koji ide na vjenčanje. Ako na tom prilično lijepom i solidnom licu ima išta što je zaista odbojno i što odbija, tome su već drugi razlozi. Kad je Raskoljnikov bez sustezanja razmotrio gospodina Lužina, zlobno se nasmiješi, opet se spusti na uzglavlje i zagleda se, kao i prije, u strop.

Ali se gospodin Lužin sabere, te kao da je odlučio ne želi zasad primjećivati sve te nastranosti.

– Veoma, veoma žalim što sam vas zatekao u ovakvu položaju – započne opet, teškom mukom prekidajući šutnju. – Da sam znao da bolujete, bio bih i prije došao. Ali, znate, brige!... Osim toga imam u senatu jedan vrlo važan odvjetnički posao. A i ne spominjem one brige kojima ćete se i vi dosjetiti. Vaše, to jest mamu i sestru, očekujem iz sata u sat.

Raskoljnikov se makne i kao da je htio nešto da kaže; na licu mu se ukaza uzrujanost. Petar Petrovič zastane, pričeka, ali kako nije ništa uslijedilo, on nastavi:

–... Iz sata u sat. Našao sam im za prvo vrijeme stan...

– Gdje? – izrekne Raskoljnikov slabim glasom.

– Nije daleko odavde, Bakalejevljeva kuća...

– Ta je na Voznesenskom – upade u riječ Razumihin. – Ondje su na dva kata same sobe za iznajmljivanje, a drži ih trgovac Jušin; bio sam ondje.

– Jest, sobe...

– Strahovita gadarija, nečistoća, smrad, a i mjesto je sumnjivo: svašta se događalo; a i vrag bi znao tko sve stanuje ondje!... I ja sam ondje bio zbog jedne skandalozne zgode. Jefitno je, uostalom.

– Nisam, dabome, mogao sabrati tolike obavijesti, jer sam i sam novajlija – odvrati Petar Petrovič razdraženo – ali su ono dvije još kako čiste sobice, a jer je to na vrlo kratko vrijeme... Našao sam već pravi, to jest budući naš stan – obrati se on Raskoljnikovu. – Sada ga udešavaju, a dotad sam se i ja stisnuo u najmljenoj sobi, nekoliko koračaja odavle, kod gospođe Lipevehzelj, u stanu jednoga moga mladoga prijatelja, Andreja Semjoniča Lebezjatnikova; a on me je i uputio na Bakalejevljevu kuću...

– Lebezjatnikova? – progovori polako Raskoljnikov, kao da se sjeća nečega.

– Jest, Andrej Semjonič Lebezjatnikov, činovnik u ministarstvu. Poznajete li ga?

– Da... ne... – odgovori Raskoljnikov.

– Oprostite, meni se tako učinilo po vašem pitanju. Bio sam mu nekada skrbnik... veoma drag mladić... koji motri... Volim se sastajati s mladeži: od mladeži doznaješ što je novo.

Petar Petrovič ogleda sve nazočne kao da se nečemu nada.

– U kojem smislu? – upita Razumihin.

– U najozbiljnijem, da tako reknem, samoj suštini – prihvati Petar Petrovič kao da se obradovao pitanju. – Nisam, eto, već deset godina bio u Petrogradu. Sve te naše novotarije, reforme, ideje, sve je to doprlo i do nas u provinciju; ali da vidiš jasnije i da vidiš sve, moraš biti u Petrogradu. E, a ja eto vidim da ćeš najviše primijetiti i doznati ako motriš naš mladi naraštaj. Priznajem: obradovao sam se...

– Čemu to?

– Vaše je pitanje, preširoko. Možda se varam, ali meni se čini da nalazim jasniji pogled, više – da tako reknem – kritike, više umješnosti.

– Istina je – procijedi Zosimov.

– Što lažeš, nema tu umješnosti – zakvači se Razumihin.

– Umješnost je teško steći, ne pada ona s neba. A već je gotovo dvjesta godina kako smo se odučili od svake djelatnosti... Ideje, hajde de, lutaju – obrati se on Petru Petroviču – ima i želje za dobrim, makar i djetinjaste; i poštenja može da se nađe, uza sve to što je nagrnula tušta i tma sljepara, ali umješnosti ipak nema! Umješnost nije lako steći.

– Ne slažem se s vama – odvrati Petar Petrovič, očito uživajući. – Dabome, ima zanosa, ima nespretna rada, ali treba i kroz prste progledati; zanos svjedoči o žaru za djelatnost i o nezgodnim vanjskim prilikama u kojim se obavlja djelatnost. Malo je učinjeno, ali i nije bilo mnogo vremena. O sredstvima i ne govorim. Po momu pak osobnom mišljenju, ako hoćete, nešto se i učinilo: rasprostranile se nove, korisne misli, raširila su se neka nova korisna djela mjesto pređašnjih fantazija i romana; literatura zadobiva zreliji lik; iskorijenjene su i ismijane mnoge štetne predrasude... U jednu riječ, mi smo sebe zauvijek odrezali od prošlosti, a i to je, po mom mišljenju, uspjeh...

– Zaintačio! Preporučuje se – progovori iznenada Raskoljnikov.

– Što je, molim? – zapita Petar Petrovič koji nije pravo čuo, ali ne dobi odgovora.

– Sve je to istina – priklopi brže Zosimov.

– Zar nije? – nastavi Petar Petrovič, pogledavši prijazno Zosimova. – Recite i sami – nastavi on, obraćajući se Razumihinu, ali sada već nekako slavodobitno i nadmoćno, te zamalo ne reče: »mladiću!« – da postoji napredak ili kako sada govore: progres, sve ako je i u ime nauke i gospodarstvene istine...

– Fraza!

– Ne, nije to fraza, gospodine! Ako su mi, na primjer, dosad govorili: »voli« i ja sam volio, što je otud nastajalo? – nastavi Petar Petrovič možda i suviše brzo. – Nastajalo je to da sam kidao i prepolavljao kaftan i dijelio ga s bližnjim, tako da smo obadvojica ogoljeli, po ruskoj poslovici: »Tko dva zeca vitla, nijednoga ne stiže«. Nauka pak govori: voli najprije samoga sebe, jer sve je na svijetu osnovano na osobnom interesu.[1] Ako voliš sebe, radit ćeš i svoje poslove kako treba, i tvoj će kaftan ostati čitav. Gospodarstvena pak istina još domeće: što je u ljudskom društvu više sređenih osobnih prilika i, da tako reknem, čitavih kaftana, to su čvršći temelji i to se bolje u njemu učvršćuje opći poredak. Kad ja, dakle, privređujem jedino i samo za sebe, tim baš ja privređujem, na neki način, također svima i postizavam da bližnji dobiva nešto izderaniji kaftan, ali ga ne dobiva iz osobne, pojedinačne darežljivosti, nego zbog sveopćeg napretka. Ta je misao jednostavna, ali se, na nesreću, dugo nije valjala, nego je bila prekrivena zanosom i maštanjem, a kao da treba mnogo oštroumlja da se dosjetiš...

– Oprostite, ni ja nisam oštrouman – prekine ga oštro Razumihin – zato prestanite! Namjerice sam doduše, započeo razgovor, ali je meni za ove tri godine dozlogrdjela sva ta brbljarija – tješenje samog sebe, sve te neprestane, neprekidne fraze, sve ovo jedno te jedno, pa se, bogami, crvenim kad preda mnom započnu takav razgovor čak i drugi ljudi, a pogotovo ja. Sami ste se jasno brže-bolje preporučili svojim znanjem, ali je to sasvim oprostivo, ne osuđujem vas. Htio sam samo da doznam kakav ste čovjek, jer, eto, vidite, javnom se radu prikrpilo u posljednje vrijeme toliko svakakvih špekulanata i tako su iznakazili u svoju korist sve čega su se god dodirnuli da su, uopće, zagadili sve opće. Sad je dosta.

– Gospodine – započne gospodin Lužin, previjajući se neobično dostojanstveno – valjda ne kanite ovako bezobzirno kazati da i ja...

– O, molim, molim... Kako bih mogao!... Ta dosta je! – odreže Razumihin, okrene se naglo i nastavi sa Zosimovom pređašnji razgovor.

Petar Petrovič kao razborit čovjek odmah povjeruje objašnjenju. Ali odluči da vrlo brzo ode.

– Nadam se da će se naše poznanstvo što smo ga sada sklopili – obrati se on Raskoljnikovu – učvrstiti još i jače dok ozdravite, pogotovo uz one prilike koje znate... Želim vam nadasve da ozdravite...

– Raskoljnikov se ne i obazre. Petar Petrovič se poče dizati sa stolice.

– Ubio ih je svakako koji založnik – tvrdio je Zosimov.

– Svakako založnik! – potvrdi Razumihin. – Porfirij ne odaje što misli, ali ipak ispituje založnike...

– Založnike ispituje? – zapita glasno Raskoljnikov.

– Jest, pa što?

– Ništa.

– Gdje ih pronalazi?

– Na neke ga je upozorio Koh, drugima su bila pozapisivana imena na omotima stvari, a neki su i sami došli kad su čuli...

– Ali je spretan i iskusan taj gad, zaista! To je smionost! To je odlučnost!

– A to baš i jest što nije! – prekine ga Razumihin. – Baš vas je to navelo na stranputicu. A ja velim: nespretan je, neiskusan je i to mu je bio zacijelo prvi korak. Ako pomisliš da je proračunao i da je to neki spretan gad, ispast će nevjerojatno. Ali ako pomisliš da je nevješt, onda će ispasti da ga je puki slučaj izbavio iz nevolje, a što sve ne stvara slučaj! Molim te, ta on nije možda ni predviđao zapreke! I kako on postupa? Uzima stvari od desetak i dvadesetak rubalja, puni njima džep, čeprka po prnjama u babinu kovčegu, a u komodi su našli u gornjoj ladici, u kuhinji, gotova novca tisuću i pol, osim papira. Ni orobiti je nije znao, nego samo ubiti! Prvi korak, velim ti, prvi korak, zbunio se! I nije se iskobeljao kako je smislio, nego nekim slučajem.

– Ta vi, čini se, govorite o nedavnom ubojstvu one starice, činovničke udovice? – umiješa se Petar Petrovič, obraćajući se Zosimovu; stajao je već sa šeširom u ruci, u rukavicama, ali je želio da prije odlaska dobaci još nekoliko umnih riječi.

Nastojao je očigledno da ostavi ugodan dojam, te mu taština prevlada razbor.

– Jest. Jeste čuli?

– Kako ne bih čuo, u susjedstvu sam...

– Znate li potankosti?

– Ne mogu reći da znam; ali me zanima u tom nešto drugo, rekao bih, cijelo pitanje, i ne govorim o tom da su se posljednjih pet godina povećala ubojstva u nižoj klasi; ne govorim o neprestanim grabežima i paležima na svim stranama; najčudnije je meni, što se zločinstva i u višim klasama isto tako množe, rekao bih, paralelno. Eno se čuje kako je bivši student na cesti orobio poštu; eno ljudi, odlični po društvenu položaju, krivotvore novce; eno u Moskvi hvataju cijelu družbu koja je krivotvorila zadužnice posljednjeg lutrijskog zajma – među glavnim je sudionicima i jedan lektor opće svjetske povijesti; eno ubijaju u inozemstvu našega sekretara zbog nekog novčanog, zagonetnog razloga... I ako je sada tu staricu lihvarku ubio neki založnik, onda je on sićušan čovjek iz višega društva, jer seljaci i ne zalažu zlatnih stvari. Čime da objasnimo ovu na neki način pokvarenost obrazovanog dijela našega društva?

– Mnogo je gospodarskih preokreta... – ozove se Zosimov.

– Čime da objasnimo? – prikrpi se Razumihin. – A čime, nego baš neumješnošću koja se odviše ukorijenila.

– To jest, kako to?

– Eto onako kako je taj vaš lektor u Moskvi odgovorio na pitanje zašto je krivotvorio papire: »Svi se bogate na kojekakve načine, pa sam i ja htio da se obogatim što brže.« Točno se ne sjećam riječi, ali je smisao: mukte, brže, bez truda! Naučeni smo da živimo gotovanski, tuđom pomoći da se koristimo, tuđi žvak da jedemo. A kad kucne odsudni čas, onda svaki pokazuje što je i kakav je...

– A moral? I ta, da tako reknem, načela...

– A što se vi to upinjete? – umiješa se iznenada Raskoljnikov. – Ta po vašoj je teoriji!

– Kako to po mojoj teoriji?

– Izvedite zaključak iz onoga što ste pripovijedali maloprije, pa će izići da smiješ ubijati ljude...

– Molim vas! – zavikne Lužin.

– Nije, nije tako! – oglasi se Zosimov.

Raskoljnikov je ležao blijed, teško je disao, a gornja mu je usna podrhtavala.

– Svemu ima mjera – nastavi Lužin nadmeno – ekonomska ideja nije poziv na ubojstvo, te ako se samo zamisli...

– A je li istina da ste vi – upade odjednom Raskoljnikov glasom uzdrhtalim od bijesa u kojem kao da čuješ radost vrijeđanja – je li istina da ste vi rekli svojoj zaručnici... baš onda kad ste stekli njen pristanak... da vas najviše veseli... što je ona puka sirotinja... jer je povoljnije oženiti se nekom iz siromaštine, kako biste onda njome gospodovali... i da je prekoravate što ste joj iskazali dobročinstvo?...

– Gospodine moj! – zavikne Lužin pakosno i razdraženo, vrlo raspaljen i zbunjen. – Gospodine moj... kako ste iznakazili moju misao! Oprostite mi, ali vam moram kazati da glasovi koji su do vas doprli, nemaju ni sjenke zdravog temelja, i ja... slutim tko, u jednu riječ... ta strelica... U jednu riječ, vaša mama... Ona mi se i onako učinila, uza sva svoja odlična svojstva, ponešto zanesena kao u romanima... Ali mi ipak nije bilo ni nakraj pameti da bi ona mogla shvatiti i prikazati sve u ovakvu obliku, izobličenom fantazijom... I napokon... napokon...

– A znate što? – zavikne Raskoljnikov, pridižući se na uzglavlju i upirući u njega pronicav, blistav pogled. – Znate što?

– A što?

Lužin zastane i počeka uvrijeđena i izazovna izraza. Nekoliko časaka potraja šutnja.

– Pa to, ako se vi još jednom... usudite da izlanete ma i riječ... o mojoj majci... ja ću vas sjuriti naglavce niz stube!

– Što je tebi? – zavikne Razumihin.

– A, tako je, dakle! – Lužin problijedi i zagrize usnu.

– Slušajte, gospodine, mene – započne on, zapinjući u govoru i susprežući se svom silom, ali ipak dašćući. – Još sam maloprije, od prvog trenutka, pogodio da mi niste sklon, ali sam namjerice ostao tu da doznam još više. Mnogo bih mogao oprostiti bolesniku i rođaku, ali sada... vama... nikada...

– Ja nisam bolestan! – zavikne Raskoljnikov.

– Onda pogotovo.

– Đavo vas odnio!

Ali je Lužin već izlazio i sam. Nije ni dorekao što je započeo, pa se počeo provlačiti između stola i stolice, a Razumihin bijaše sada i ustao, te ga propustio. Lužin nije nikoga gledao, nije ni mahnuo glavom Zosimovu, koji mu je već odavno mahao neka se okani bolesnika, te tako iziđe, a kad je izlazio kroz vrata i sagnuo se, digne oprezno šešir do ramena. I zgrbljena njegova leđa čak kao da su tog trena pokazivala koliko on užasnu povredu odnosi sa sobom.

– Kako možeš, kako možeš tako? – govorio je zaprepašteno Razumihin, mašući glavom.

– Okanite se, okanite me se svi! – zavikne Raskoljnikov bijesno. – Ta hoćete li me se okaniti najzad, mučitelji! Ja vas se ne bojim! Ja se nikoga, nikoga sada ne bojim! Odlazite od mene! Hoću da budem sâm, sâm, sâm, sâm!

– Hajdemo! – reče Zosimov i mahne Razumihinu.

– Molim te, zar da ga ovakva ostavimo!

– Hajdemo! – prione opet Zosimov i iziđe.

Razumihin porazmisli i potrči za njim da ga stigne.

– Moglo bi i gore biti ako ga ne poslušamo – reče Zosimov već na stubištu. – Ne valja ga dražiti...

– Što mu je?

– Da ga samo štogod pokrene, kamo sreće! Maloprije je bio pri snazi... Znaš, u njega je nešto na umu! Nešto postojano, tegotno... Toga se neobično bojim; zaista!

– Pa to je možda taj gospodin Petar Petrovič. Iz razgovora je jasno da on uzima njegovu sestru i da je Rodja baš pred svoju bolest dobio o tom pismenu vijest...

– Jest; đavo ga je donio sada; možda je on pokvario sve. A jesi li primijetio da je on na sve ravnodušan i šuteći prelazi preko svega, osim onog jednog, zbog čega će odmah planuti; to je ubojstvo...

– Jest, jest – prihvati Razumihin – još kako sam primijetio! Zanima se, plaši se. To su njega kod nadzornika u uredu zaplašili baš onoga dana kad se razbolio, pa se onesvijestio.

– Ispričaj mi to opširnije večeras, a ja ću onda tebi reći štošta. On me neobično zanima! Za pol sata ću svratiti... Upale, uostalom, neće biti.

– Hvala ti! A ja ću dotle pričekati kod Pašenjke i pazit ću na njega preko Nastasje...

Kad je Raskoljnikov ostao sam, pogleda Nastasju nestrpljivo i razjađen, ali ona je sve oklijevala da ode.

– Želiš li sada čaja? – zapita ona.

– Kasnije! Htio bih spavati! Ostavi me...

Kao u grčevima okrene se zidu; Nastasja iziđe.

[1] Stavljajući ove riječi u Lužinova usta, Dostojevski želi diskreditirati teoriju razumnog egoizma N. G. Černiševskoga.

VI

Ali čim je izišla, on ustane, zasune vrata, razveže zavežljaj s odjećom, što ga je maloprije donio Razumihin i opet ga zaveže, te se počne oblačiti. Začudo, kao da se za tren umirio; nema ni onog priludog bunila, kao maloprije, ni paničnog straha, kao za sve posljednje vrijeme. Bio je to prvi čas nekoga neobičnoga, nenadanog mira. Kretnje su mu bile odmjerene i jasne, izbijala je iz njih čvrsta nakana. »Još danas, još danas...« mrmljao je u sebi. Osjećao je doduše da je slab, ali je stekao snage i samopouzdanja snažnim duševnim naporom, koji se čak pretvorio u mir, u postojanu ideju: nadao se, uostalom, da se neće srušiti na ulici. Obuče na se svu onu novu odjeću, pogleda novce što su ležali na stolu, razmisli i turi ih u džep. Bilo je dvadeset i pet rubalja. Uzme i sve bakrene petake, kusur od onih deset rubalja što ih je Razumihin potrošio na odjeću. Onda odgurne tiho zasun, iziđe iz sobe, siđe niza stube i zaviri u širom otvorenu kuhinju: Nastasja je stajala, njemu okrenuta leđima, nagnula se, te puše u gazdaričin samovar. Nije ništa čula. A tko bi i mislio da će on otići. Začas je bio na ulici.

Bilo je osam sati, sunce je zapadalo. Sparina kao i prije; ali on udahne požudno taj smrad, prašnjav zrak, okužen gradom. U glavi mu se malo zavrtje; neka mu divlja snaga zablista odjednom u upaljenim očima i na isušenom, blijedožutom licu. Nije znao kamo će, a nije ni premišljao o tom; znao je samo »da sve to mora završiti još danas, odjednom, odmah; da se inače neće vratiti kući, jer neće tako da živi.« Kako da završi? Čime da završi? O tom i ne sanja, a neće ni da misli. Tjerao je od sebe misao: misao ga je mučila. Osjećao je samo i znao je da treba sve da se promijeni, bilo ovako ili onako, »kako god bilo«, ponavljao je u očajnom, neprekidnom samopouzdanju i odlučnosti.

Po staroj navadi udari putem svojih pređašnjih šetnja, pravo na Sijenski trg. Još prije Sijenskoga trga stajao je, na cesti pred sitničarijom, mlad, crnokos verglaš i svirao neku vrlo osjećajnu pjesmu. Pratio je djevojku od petnaest godina što je stajala pred njim na pločniku, odjevena kao gospođica, u krinolini, s ogrtačem, rukavicama i slamnim šeširom crvene boje; sve je to bilo staro i otrcano. Uličnim, kreštavim, ali prilično ugodnim i jakim glasom pjevala je pjesmu i iščekivala da joj iz sitničarije dadnu dvije kopjejke. Raskoljnikov stane do dvojice-trojice slušalaca, posluša, izvadi petak i stavi ga djevojci u ruku. A ona odjednom prekine pjevanje na najosjećajnijoj i najvišoj noti, kao da je odrezala, dovikne oštro verglašu »dosta je!« i oni se odvuku dalje, do prve trgovinice.

– Volite li ulično pjevanje? – obrati se Raskoljnikov iznenada jednom već vremešnom prolazniku koji je stajao do njega kraj orguljica i nalikovao na tumaralo. Taj ga pogleda mrko i začudi se. – Ja volim – nastavi Raskoljnikov, ali takva izraza kao da uopće i ne govori o uličnom pjevanju. – Ja volim pjevanje uz orguljice u hladnu, tamnu, vlažnu jesensku večer, svakako u vlažnu večer, kad su u svih prolaznika blijeda, zelena, bolesna lica; ili još bolje, kad pada mokar snijeg, sasvim ravno, bez vjetra, znate, a kroz snijeg blistaju plinske svjetiljke.

– Ne znam... Oprostite... – progunđa gospodin, iznenađen i od pitanja i od neobične pojave Raskoljnikovljeve, te prijeđe na drugu stranu ulice.

Raskoljnikov pođe ravno i stiže na onaj ugao Sijenskoga trga gdje su onda tržili građanin i žena te razgovarali s Lizavetom; ali ih sada nije bilo. Kad je prepoznao mjesto, stane, ogleda se i obrati se mladom momku u crvenoj košulji, koji je zijao na brašnarskim vratima.

– Tu na uglu trži neki građanin, sa ženom, sa suprugom, a?

– Mnogi trže – odgovori momak i omjeri Raskoljnikova s visoka.

– Kako se on zove?

– Kako su ga okrstili, tako se i zove.

– Jesi li ti iz zarajskoga kraja? Iz koje si gubernije?

Momak opet pogleda Raskoljnikova.

– Mi, svijetli gospodine, nemamo gubernije, nego kotar, a koturao mi se brat, a ja sam sjedio kod kuće, pa ne znam... Oprostite, velikodušno, svijetli gospodine.

– Je li gore javna kuhinja?

– To je gostionica, i bilijar ima; i princeza će se naći... Haj, haj!

Raskoljnikov prijeđe trg. Ondje se na uglu zbila skupina samih seljaka. Progura se u samu gužvu i stane ljudima zagledavati u lica. Nekako ga vuče srce da sa svima zapodijeva razgovor. Ali seljaci nisu obraćali pozornost na njega, nego se skupljali i halabučili. On postoji časak, porazmisli i krene desno, pločnikom, smjerom prema ...mu. Prijeđe trg i zapadne u uličicu...

I prije je prolazio često tom kratkom uličicom što pravi okuku i ide s trga u Vrtnu ulicu. U posljednje ga je vrijeme dapače i vukla želja da švrlja ovuda kad god mu se zgadi, »da bi mu se još gore zgadilo«. Sada pak uđe ovamo i ne misleći ni na što. Tu ima velika kuća u kojoj su same krčme i drugi lokali gdje se jede ili pije; iz njih izlijeću svaki čas žene obučene kao za »susjedstvo«, gologlave, i samo u haljinama. Na dva-tri mjesta zgrnule se one na pločniku, ponajviše kod stuba u podrum, gdje možeš niz dvije stube sići u različite vrlo zabavne lokale. Iz jednog od njih ori se sada huka i buka, po svoj prilici drnda gitara, pjevaju se pjesme, veselje je veliko. Velika se skupina žena skupila kod ulaza; neke sjede na stubama, druge na pločniku, treće stoje i razgovaraju. Kraj njih glavinja po cesti i na sav glas psuje pijan vojnik s cigaretom, te se čini da je nekamo htio da uđe, ali kao da je zaboravio kamo. Jedan se odrpanac psuje s drugim odrpancem, a neki se pijanac, pijan kao zemlja, izvalio i ispriječio na ulici. Raskoljnikov stane do velike skupine žena. Razgovarale su promuklim glasovima; sve su bile u cicanim haljinama, u cipelama od safijana i gologlave. Nekima je već preko četrdeset godina, ali ih ima i od sedamnaest godina, a sve imaju podočnjake.

Zanimalo ga je nekako to pjevanje i sva ta huka i buka ondje dolje... Čuje se otud kroz kikot i vrisku kako netko uz gitaru i razuzdanu pjesmu, pjevanu tankim piskutljivim glasom, bijesno pleše i petama lupka takt; nagne se na ulazu, te stane pozorno, mračno i zamišljeno slušati i radoznalo zavirivati s pločnika u hodnik.

Oj stražaru bio živ,

Ne bij mene, nisam kriv!

odjekivao je tanki pjevačev glas. Raskoljnikova snađe strašna želja da razabere što se pjeva, kao da se jedino o tom i radi.

»Ne bih li svratio«, pomisli. »Kikoću! Pijani su. A kako bi bilo da se i ja opijem?«

– Zar nećete svratiti, dragi gospodine? – zapita ga jedna od žena prilično zvonkim glasom, koji još nije bio ohrapavio.

Bila je mlada i čak ni ružna – jedina u svoj skupini.

– Gle ti nje kako je ljepušna! – odgovori on kad je digao glavu i pogledao je.

Ona se nasmiješi; očito joj se kompliment svidio.

– Veoma ste zgodni – reći će ona.

– Kako su mršavi! – napomenu u basu druga. – Kao da su izašli iz bolnice.

– Onamo su nalik na generalske kćeri, a sve sami zatubasti nosovi! – priklopi odjednom pridošlica seljak, nakresan, raskopčana kaputa i lukavo nacerena lica. – Haj, veselja!

– Ulazi, kad si došao!

– Ući ću! Uživanje!

I on se otkotrlja dolje.

Raskoljnikov krene dalje.

– Slušajte, gospodine! – zavikne za njim djevojka.

– Što je?

Ona se smete.

– Voljna sam, dragi gospodine, svagda provoditi s vama vrijeme, ali sad vas se nekako žacam. Poklonite mi, ugodni kavaliru, šest kopjejaka da se napijem.

Raskoljnikov izvadi koliko je zahvatio: tri petaka.

– Ah, kakav milostivi gospodin!

– Kako se zoveš?

– Pa zapitajte za Duklidu.

– Ta što je to – napomenu sada jedna iz skupine, mašući glavom na Duklidu. – Ne znam kako i možeš moliti tako! U zemlju bih, mislim, propala od samoga stida...

Raskoljnikov pogleda radoznalo tu što govori. Bila je to kozičava djevojka od tridesetak godina, sva posuta modricama, otečene gornje usne. Govorila je i prekoravala mirno i ozbiljno.

»Negdje sam«, pomisli Raskoljnikov odlazeći, »negdje sam čitao kako neki čovjek, osuđen na smrt, sat prije smrti govori ili misli: kad bih sada morao živjeti gdjegod na visu, na hridi, na uskom prostorčiću gdje se jedva može stati obadvjema nogama, a uokolo neka bude bezdan, ocean, vječni mrak, vječna samoća i vječna bura, te ovako na aršinu prostora prostajati cijeli život, tisuću godina, vječnost – bolje je i tako živjeti nego odmah umrijeti! Samo da je živjeti, živjeti, živjeti! Kako god živio – samo da živiš!... I jest istina! Gospode, istinska je istina! Podlac je čovjek!... I podlac je onaj tko ga zove zato podlacem«, priklopi on malo zatim.

Iziđe na drugu ulicu: »Ha! ’Kristalni dvorac’! Maloprije je Razumihin govorio o ’Kristalnom dvorcu’. Samo, što sam ja to htio? Da, da pročitam... Zosimov veli da je čitao u novinama...«

– Ima li novina? – zapita, ulazeći u veoma prostranu i čak čistu gostionicu s nekoliko soba, koje su, uostalom, bile prilično prazne. Dva-tri gosta piju čaj, a u posljednjoj sobi sjedi skup od četiri čovjeka, piju šampanjac. Raskoljnikovu se učini da je među njima Zamjotov. Ali iz daljine nije mogao razabrati valjano.

»Pa neka!« – pomisli.

– Je li po volji rakije? – zapita konobar.

– Daj mi čaja. I donesi mi novina, starih, tako, pet dana za redom, a ja ću ti dati napojnicu.

– Molim! Izvolite današnje. I rakije želite?

Pojave se stare novine i čaj. Raskoljnikov sjedne i stane tražiti: »Izler[1] – Izler – Asteki – Asteki[2] – Izler – Bartola – Massimo – Asteki – Izler... Pi! Đavo te! A, evo piše: srušila se niza stube – građanin izgorio od rakije – požar na Pijescima – požar na Petrogradskoj – opet požar na Petrogradskoj[3] – Izler – Izler – Izler – Massimo... A evo...«

Nađe napokon što je tražio i počne čitati; redovi su mu titrali pred očima, ali ipak pročita čitav »izvještaj« i stane pomamno tražiti u narednim brojevima sljedeće nastavke. Ruke su mu drhtale i grčile se od nestrpljivosti dok je listao. Odjednom sjedne netko do njega za stol. Pogleda – Zamjotov je, onaj isti Zamjotov i isto onakav, s prstenjem, i lancem, s razdjeljkom u crnoj, kovrčastoj, napomađenoj kosi, s gizdelinskim prslukom, ali s ponešto izlizanim kaputom i prljavom košuljom. Bio je veseo, bar se smješkao veselo i dobrodušno. Crnomanjasto mu se lice nešto zažarilo od ispijenog šampanjca.

– Što? Vi ste tu? – Započne on u čudu i takvim tonom kao da se odavno zna s njim. – A meni je još jučer govorio Razumihin da još niste pri svijesti. To je čudno, a ja sam bio kod vas...

Raskoljnikov je znao da će on pristupiti. Odloži novine i okrene se Zamjotovu. Na usnama mu je bio smiješak i neka se nova, razdražljiva nestrpljivost nazirala iza toga smiješka.

– Znam da ste bili – odgovori – čuo sam. Čarapu ste tražili... A znate, Razumihin luduje za vama, veli da ste s njim bili kod Lizavete Ivanovne, kod one o kojoj ste se brinuli onda, pa ste poručniku Barutu namigivali, a on nikako nije razumijevao, sjećate se? A kako ne bi razumio – sve je jasno... a?

– I jest on naletica!

– Barut?

– Nije, nego vaš prijatelj, Razumihin...

– Ala lijepo živite, gospodine Zamjotove; na najprikladnija mjesta možete bez troška. Tko vas je maloprije častio šampanjcem?

– Pa mi smo pili... pili... Zar baš častio?

– Honorar! Sve iskorišćujete! – Raskoljnikov se nasmije. – Svejedno, dobri mladiću, svejedno – dometne i pljesne Zamjotova po ramenu. – Ne govorim iz zlobe, nego sve iz ljubavi, igrajući se, kako je vaš radnik govorio kad je gruhao Mićku u onom slučaju s babom.

– A otkud znate?

– Pa znam možda više od vas.

– Čudni ste nekako... Zacijelo ste još bolesni. Zašto odlazite od kuće!

– Zar vam se činim čudnim?

– Da. Što to radite, čitate novine?

– Novine.

– Mnogo pišu o požarima.

– Ne, ne čitam o požarima. – Pogleda on sada zagonetno Zamjotova; podrugljiv mu smiješak opet naceri usne. – Ne, ne čitam o požarima – nastavi namigujući Zamjotovu. – Priznajte, dragi mladiću, strašno biste željeli da znate što sam čitao?

– Nipošto ne želim; samo sam zapitao tako. Zar se ne smije pitati? Što vi sve...

– Slušajte, obrazovan ste čovjek, vješt knjizi, a?

– Svršio sam šest razreda gimnazije – odvrati Zamjotov nekako dostojanstveno.

– Šest! Ah, vrapčiću moj! S razdjeljkom u kosi, s prstenjem – bogat čovjek! Pi, kakav drag mališ!

Raskoljnikov prasne u nervozan smijeh, baš u lice Zamjotovu. Zamjotov uzmakne, ali se ne uvrijedi, nego se neobično začudi.

– Pi, kako ste čudni! – ponovi Zamjotov veoma ozbiljno. – Čini mi se da ste još u bunilu.

– U bunilu! Lažeš, vrapčiću!... Ja sam dakle čudan? Dakle, a jesam li vam zanimljiv, a? Zanimljiv?

– Jeste.

– To jest: što sam čitao, što sam tražio? Eto, koliko sam brojeva naredio da mi donesu! Sumnjivo, a?

– Ta kažite!

– Treba napeti uši?

– Kako to opet napeti?

– Poslije ću reći kako napeti, a sada vam, dragoviću, dajem iskaz... ne, bolje je »priznajem«... Ne, ni to ne valja! »Dajem iskaz, a vi saslušavate«, – eto to je! Dajem iskaz, dakle, da sam čitao, zanimao se, tražio i iskao... – Raskoljnikov zažmiri i počeka. – Tražio sam, a zato sam i svratio amo – o ubojstvu babe, udovice činovnikove – izgovori napokon, gotovo šapćući, a lice primaknuo sasvim do Zamjotovljeva lica.

Zamjotov upro pogled ravno u lice, pa se ne miče i ne uklanja lice od njegova lica. Najčudnije se učinilo Zamjotovu to što su upravo cijelu minutu ovako šutjeli i baš cijelu minutu gledali ovako jedan u drugoga.

– Pa, što je, što ste čitali? – zavikne on iznenada u neprilici i nestrpljenju. – Što se mene tiče? Pa što onda?

– To je ona ista baba – nastavi Raskoljnikov, neprestano onako šapćući, a od Zamjotovljeva se uzvika i ne gane – ona ista zbog koje sam se onesvijestio, sjećate se, kad su u uredu počeli pripovijedati. Što je, razumijete li sada?

– Ta što je to? Što... »razumijete li?« – izgovori Zamjotov.

Ukočeno, ozbiljno Raskoljnikovljevo lice preobrazi se odjedanput i on prasne iznenada opet u nervozan kikot, kao maloprije, baš kao da nikako ne može da se suspregne. Odjedanput mu padne na pamet, s izvanrednom jasnoćom osjećanja, onaj nedavni trenutak, kako stoji za vratima, sa sjekirom u ruci, zasun poskakuje, oni pred vratima, tresu ih i grde, a njega spopala odjednom želja da im zavikne, da ih počne grditi, da im isplazi jezik, da ih draži, da se smije, da kikoće, kikoće, kikoće!

– Vi ste ili ludi, ili... – progovori Zamjotov i zastane, kao da ga je prenerazila misao što mu je iznenada sinula u glavi.

– Ili? Što »ili«? Pa što? Pa, ded recite!

– Ništa! – odvrati Zamjotov srdito. – Sve je to gluparija.

Obadvojica zašute. Iza nenadanoga smijeha, što ga je bio naglo spopao, Raskoljnikov se sada zamisli i skunji. Podlakti se na stol i podnimi rukama glavu. Činilo se kao da je sasvim zaboravio na Zamjotova. Šutnja potraje prilično dugo.

– Što ne pijete čaj? Ohladit će vam se – sjeti ga Zamjotov.

– A? Što? Čaj?... Pa hajde...

Raskoljnikov gutne iz čaše, založi zalogaj hljeba, pogleda Zamjotova, te kao da se u jedan mah sjetio svega i nekako trgnuo; na licu mu se opet javi ona pređašnja podrugljivost. I nastavi dalje piti čaj.

– Mnogo je sada nastalo tih lupeština – reći će Zamjotov.

– Evo sam tek nedavno čitao u »Moskovskim novostima« da su u Moskvi uhvatili cijelu četu krivotvoritelja novaca. Bila ih je čitava družina. Krivotvorili banknote!

– O, to je već odavno! O tome sam čitao još prije mjesec dana – odgovori Raskoljnikov mirno. – To su, dakle, po vašem mišljenju lupeži! – priklopi on smješkajući se.

– Zar nisu lupeži?

– To? To su djeca, blanbeki,[4] a nisu lupeži! Pola stotine ljudi udružuje se za ovakav posao! Zar to valja? Tu je previše ako su i trojica, sve ako jedan drugom vjeruje tvrđe nego samom sebi. Neka se samo tkogod u pijanstvu izlane, pa je sve propalo! Blanbeki! Naimaju nepouzdane ljude da im u bankama razmjenjuju novce: zar se takav posao povjerava kome god, na koga naiđeš? Pa da je, recimo, i pošlo za rukom tim blanbekima i da je svaki porazmjenjivao za se po milijun, a što onda? Zar ovako da žive cijeli život? Jedan da zavisi od drugoga dokle god živi? Ta bolje se objesiti! A oni nisu ni umjeli da razmijene: počeo u banci mijenjati, dobio pet tisuća i ruke mu zadrhtale. Četiri je prebrojio, a petu uzeo i ne brojeći, povjerovao, samo da je turi u džep i da pobjegne što brže. Tako je i pobudio sumnju. I sve propalo zbog jednog glupana! Zar se može tako nešto dogoditi?

– Zar su mu ruke zadrhtale? – prihvati riječ Zamjotov.

– Ipak, može se dogoditi. Čvrsto sam uvjeren da se može dogoditi. Događa se da ne možeš izdržati.

– To zar?

– A vi biste valjda izdržali? Ne, ja ne bih! Za sto rubalja nagrade ići u takvu strahotu! Ići s krivotvorenim papirnim novcem... i kamo! u banku gdje su pečeni u tim poslovima... ja bih se zaista zbunio. A vi se ne biste zbunili?

Raskoljnikova spopadne silna želja da opet »isplazi jezik«. Po leđima su ga časomice podilazili mravi.

– Ja ne bih učinio tako – započne on izdaleka. – Evo kako bih ja počeo mijenjati: prebrojio bih prvu tisuću, ovako, četiri puta odsvakud, svaku bih novčanicu promotrio, i onda bih se latio druge tisuće; započeo bih je brojati, dobrojio bih do polovice, pa bih izvadio bilo koju novčanicu od pedeset rubalja, držao bih je prema svjetlosti, prevrnuo i opet prema svjetlosti – da nije lažna? »Eto, bojim se: jedna je rođakinja moja izgubila ovako nedavno dvadeset i pet rubalja«, i sada bih pripovijedio tu zgodu. A kad bih počeo da brojim treću tisuću – ne, dopustite, čini mi se da sam ondje u drugoj tisući pogrešno izbrojio sedmu stotinu, sumnja me spopada, pa bih se okanio treće tisuće i opet se latio druge – i ovako svih pet tisuća. A kad bih završio, izvukao bih iz pete i druge tisuće po jednu banku, te opet prema svjetlosti, i opet sumnjičavo »promijenite, molim« – na sto bih muka natjerao blagajnika, tako te ne bi znao kako da me se oslobodi! Svršio bih najzad sve, pošao bih, otvorio bih vrata, ali ne, oprostite, opet bih se vratio da zapitam štogod, da dobijem kakvo objašnjenje – eto kako bih ja učinio!

– Pi, kakve strahote govorite – reče Zamjotov smijući se. – Ali sve je to samo razgovor, a u zbilji bi se jamačno spotakli. U ovakvu poslu, velim vam, po mome mišljenju, ne samo da ne mogu ja ili vi jamčiti za sebe, nego ni prepreden, drzak čovjek. Ali što da tražimo – evo primjera: u našoj je četvrti ubijena starica. Odvažan drznik, rekli bismo, usred bijela dana riskirao, jedino se čudom spasio – a ruke su mu ipak zadrhtale: okrasti nije umio, nije izdržao; vidi se po svemu...

Raskoljnikov kao da se uvrijedio.

– Vidi se! A ded ga uhvatite sada! – uzvikne, zlurado dražeći Zamjotova.

– Pa i uhvatit će ga.

– Tko? Vi? Vi ćete ga uhvatiti? Naskakat ćete se! Evo šta vam je glavno: troši li čovjek novce ili ne troši? Prije nije imao novaca, a onda odjednom počne trošiti – kako da to onda nije on? I dijete će vas u tom zavarati ako ushtjedne!

– To i jest da oni svi ovako rade – odgovori Zamjotov. – Ubija on lukavo, život meće na kocku, a onda bude odmah uvreban u krčmi. Po trošenju ih i hvataju. Nisu svi ovakvi lukavci kao vi. Vi ne biste u krčmu, razumije se?

Raskoljnikov namršti obrve i upre pogled u Zamjotova.

– Vas je, čini mi se, snašla želja da čujete kako bih ja tu postupio? – zapita on zlovoljno.

– Želio bih – odgovori onaj tvrdo i ozbiljno.

Poče on nekako preozbiljno govoriti i gledati.

– Neobično?

– Neobično!

– Dobro. Evo kako bih ja postupio – započne Raskoljnikov, približujući i opet lice Zamjotovljevu licu, upirući opet pogled u njega i opet mu šapćući, tako da je Zamjotov i protrnuo. – Evo kako bih ja uradio: uzeo bih novce i stvari, a kad bih otišao, ne bih nikamo svraćao, nego bih otišao na neko zabitno mjesto, gdje su sami plotovi i gdje nema gotovo nikoga – u vrt kakav ili nešto slično. Ondje bih u tom dvorištu našao već prije takav kamen, pud ili pud i pol težak, gdjegod u kutu, kraj plota, gdje leži možda još odonda kad se gradila kuća; odignuo bih taj kamen – pod njim mora da bude jamica, a u tu bih jamicu poslagao sve stvari i novce. Složio bih i navalio kamen onako kako je i prije ležao, zatapkao bih nogom i otišao. Godinu dana, dvije godine ne bih uzimao, tri godine ne bih uzimao, pa onda tražite! Bio, i nestao!

– Vi ste poludjeli – zašapće Zamjotov bogzna zašto i nekako uzmakne od Raskoljnikova.

Raskoljnikovu zablistaju oči; strahovito problijedi: gornja mu usna zadršće i zaigra. Nagne se Zamjotovu što je god mogao bliže i počne micati usnama, ali izgovarao nije ništa; tako to potraje otprilike pola časa; znao je što radi, ali nije mogao da se suzdrži. Strašna mu je riječ skakala na usnama, kao onda zasun na vratima, samo što se nije otrgla; evo ovoga će je časa ispustiti, ovoga će je časa izustiti!

– A što onda ako sam ja ubio babu i Lizavetu? – izgovori iznenada i – pribra se.

Zamjotov ga pogleda preneražen i problijedi kao krpa. Lice mu se naceri od smiješka.

– Ta zar je to moguće? – progovori on da se jedva čulo.

Raskoljnikov ga pogleda pakosno.

– Priznajte da ste povjerovali!... Jeste? Je li da jeste?

– Nipošto! Sada još manje vjerujem nego prije! – zavikne brže Zamjotov.

– Zapao u zamku najzad! Ulovljen je vrapčić. Vjerovali ste, dakle, prije, kad sada »još manje vjerujete nego prije?«

– Ta nipošto! – uzvikivao je Zamjotov, očevidno zbunjen. – Jeste li me zato plašili da me na to navratite?

– Ne vjerujete dakle? A što ste govorili kad mene nije bilo, kad sam izišao iz ureda? A zašto me je poručnik Barut ispitivao poslije nesvjestice? – Ej, ti – zavikne konobaru, ustajući i hvatajući kapu – koliko dobivaš od mene?

– Trideset pet kopjejaka svega – odgovori konobar pritrčavši.

– Evo tebi još dvadeset kopjejaka napojnice. Ih, koliko novaca – pruži on prema Zamjotovu drhtavu ruku s novčanicama – crvenkaste, modrikaste, dvadeset i pet rubalja. Otkuda? A otkud se stvorilo novo odijelo? Ta vi znate da nisam imao ni kopjejke? Gazdaricu ste valjda već ispitivali... Sad je dosta! Assez cause[5] Do viđenja... najugodnijega.

Iziđe, dršćući sav od nekog neobičnog, histeričnog osjećaja, u kojem je, uostalom, bilo nešto nepodnošljive naslade, ali mračan, strašno umoran. Lice mu je bilo nacereno kao poslije kakva napada bolesti. Umornost mu je naglo rasla. Snaga mu se budila i javljala sada naglo, na prvu pobudu, od prvoga osjećaja koji je podraži, i opet isto tako naglo slabila kad je oslabio osjećaj.

Kad je Zamjotov ostao sam, prosjedi zamišljen još dugo ondje. Raskoljnikov mu je slučajno izmijenio sve misli o jednom određenom gledištu i najzad oblikovao njegovo mišljenje.

»Ilja Petrovič je glupan!« zaključi on napokon.

Tek što je Raskoljnikov otvorio vrata na ulicu, kad se na samim stubama sudari s Razumihinom koji je ulazio. Ni na korak razdaleko nisu jedan drugoga spazili, te su se gotovo sudarili glavama. Neko vrijeme stadoše jedan drugoga mjeriti pogledom. Razumihin je bio nevjerojatno zaprepašten, ali mu je odjednom bijes, pravi bijes, strašno zasijao u očima.

– Tu si ti dakle! – zavikne on u sav glas. – Iz postelje si pobjegao. A ja ga ondje tražio čak i pod divanom! Ta i na tavan smo se penjali. Nastasju sam zbog tebe gotovo istukao... A eto gdje je on! Roćka! Šta to znači? Govori pravu istinu! Priznaj! Čuješ!

– Znači to da ste mi svi smrtno dodijali, te hoću da budem sam – odvrati Raskoljnikov mirno.

– Sam? A ne možeš ni hodati, lice ti je blijedo kao krpa, daha ti nestaje! Glupan! Što si radio u »Kristalnom dvorcu«? Kazuj odmah!

– Pusti me! – odgovori Raskoljnikov i htjede da prođe mimo njega.

To razbjesni Razumihina i on ga čvrsto uhvati za rame.

– Pusti? Zar ti smiješ govoriti »pusti«? A znaš li šta ću sada učiniti od tebe? Uzet ću te na ruke, zavezati u zavežljaj i odnijeti pod pazuhom kući, pa pod ključ!

– Slušaj, Razumihine – započne Raskoljnikov tiho i, kako se činilo, sasvim mirno. – Zar ne vidiš da ja neću tvojih dobročinstava? I kakva te je želja spopala da dobro činiš onima koji... pljuju na to? Onima, najzad, koji to zbilja teško podnose? Ta zašto si me tražio kad sam se razbolio? Ja bih možda bio volio umrijeti. Zar ti nisam dosta nagovorio danas: da ti mene mučiš, da si ti meni... dodijao! I to mi je neka slast mučiti ljude! Uvjeravam te, sve to priječi zbilja moje ozdravljenje jer me neprestano razdražuje. Zosimov je, eno, maloprije otišao samo da me ne razdražuje! Okani me se, za boga miloga, i ti! Na kraju krajeva, kojim pravom zadržavaš ti mene silom? Zar ne vidiš da sada govorim sasvim razborito? Čime bih, reci, čime bih te namolio najzad da mi se ne namećeš i da mi ne iskazuješ dobročinstva? Neka sam nezahvalan, neka sam podao, samo me se okanite svi vi, za boga miloga, okanite me se! Okanite me se!

Započeo je mirno, unaprijed se radujući koliko će otrova istresti, a završio u bijesu i dašćući, kao maloprije s Lužinom.

Razumihin postoji časak, promisli i ispusti mu ruku.

– Pa idi do đavola! – reče tiho i gotovo zamišljeno. – Stoj! – rikne iznenada kad se Raskoljnikov bio maknuo. – Slušaj me! Tebi velim da ste vi svi redom brbljavci i razmetljivci! Dogodi vam se mučica – a vi odmah kokodačete kao kokoška kad snese jaje! Pa i tu kradete od drugih pisaca. Ni truna samostalnog života nema u vama. Od spermina ste maza načinjeni, a mjesto krvi u vama je surutka! Nikome od vas ne vjerujem! Prvo je vama, u svakoj prilici – da ne nalikujete na čovjeka! Sto-o-oj! – zavikne on dvostruko bijesan kad je vidio da se Raskoljnikov opet miče da ode. – Slušaj do kraja! Ti znaš, kod mene se danas sastaje društvo da proslavimo preseljenje, možda su već došli, ali sam ondje ostavio strica, baš sam se bio svratio kući – pa neka dočekuje. Da ti dakle nisi glupan, bljutav glupan, glup kao noć, da ne oponašaš tuđince... vidiš, Rodja, priznajem da si uman momak, ali si glupan! – Da ti dakle nisi glupan, bolje bi bilo da dođeš danas meni i provedeš večer nego da uludo tumaraš. Kad si već otišao od kuće, šta ću! Dogurao bih ti tako mekan naslonjač, ima u gazde... Čuj, društvo... A ako nećeš – ja ću te na divan – pa ćeš ipak ležati među nama... I Zosimov će doći. Hoćeš li doći?

– Neću.

– Laž-ž-žeš! – zavikne Razumihin nestrpljivo. – Otkud ti znaš? Ti ne možeš odgovarati za sebe! A ti ništa ne shvaćaš o tome. Tisuću sam se puta isto ovako na pasja kola svađao s ljudima i opet sam se natrag trkom vraćao... zastidiš se – i vratiš se čovjeku! Zapamti dakle: Počinkovljeva kuća, drugi kat...

– Onda ćete, dakle, gospodine Razumihine, dopustiti da vas tuku, samo da uživate iskazujući dobročinstva?

– Koga? Mene? Da netko samo pomisli, nos bih mu razbio. Počinkovljeva kuća, broj 47, stan činovnika Babuškina...

– Neću doći, Razumihine.

Raskoljnikov se okrene i ode.

– Kladim se da ćeš doći! – dovikne za njim Razumihin. – Inače ti... inače neću da znam za tebe! Stani, hej, je li ondje Zamjotov?

– Jest.

– Jesi li ga vidio?

– Jesam.

– I govorio s njim?

– Jesam.

– O čemu? Do vraga, nemoj ni kazivati! Počinkova 47, Babuškin. Pamti!

Raskoljnikov dođe do Sadove i zakrene za ugao. Razumihin je zamišljeno gledao za njim. Najzad mahne rukom, uđe u kuću, ali stane nasred stubišta.

»Do đavola«, nastavi on gotovo naglas, »govori razumno, a kao da... Ta i ja sam glupan! A zar ne govore razumno i luđaci? Čini mi se da se Zosimov baš toga i pribojava!« lupne se prstom po čelu. »A što ako... kako da ga sada pustim sama? Još će se utopiti... He, loše sam ruke bio! Ne valja!« i on potrči natrag da dostigne Raskoljnikova, ali njemu nije bilo više traga. Pljune i brzim se koracima vrati u »Kristalni dvorac« da brže ispita Zamjotova.

Raskoljnikov ode ravno na ...ski most, stane na sredini, do ograde, podlakti se obadvjema rukama na nju i stane gledati u daljinu. Kad se rastao s Razumihinom, toliko je oslabio da se jedva dovukao dovle. Poželio je gdjegod sjesti ili leći na ulicu. Nadnio se nad vodu, te makinalno gleda posljednji rumeni odsjev sunčanog zapada, redom kuće što se mrače u sve gušćoj pomrčini, i jedan daleki prozorčić, negdje na mansardi, na lijevoj obali, kako se sija kao u ognju od posljednjeg sunčanog traka što je pao na nj, sve mračniju vodu u kanalu i, činilo se, netrmično zuri u tu vodu. Zavrte mu se napokon pred očima neki crveni krugovi, kuće se pokrenu, prolaznici, obale, kočije, sve se to zavrti i zapleše uokolo. Naglo se trgne, možda ga je opet spasla od nesvjestice neka neobična drska pojava. Osjeti da je netko stao do njega s desne strane, usporedo; pogleda – i smotri visoku ženu, s rupcem na glavi, žuta, dugoljasta, ispijena lica, crvenkastih, upalih očiju. Gledala je pravo u njega, ali očigledno nije ništa vidjela i ništa razaznavala. Odjednom se ona podlakti desnom rukom na ogradu, digne desnu nogu, prebaci je preko rešetke, onda lijevu i skoči u kanal. Prljava voda zine i proguta na časak žrtvu, ali začas utopljenica izroni i voda je ponese polagano: glava i noge bile su joj u vodi, leđa na površini, a suknja joj se zgomitljala i nabučila nad vodom kao jastuk.

– Utopila se! Utopila se! – viče nekoliko desetaka glasova, ljudi se slijeću, po obadvjema se obalama nižu gledaoci, na mostu se oko Raskoljnikova slegao silan svijet, pa se gura i pritiskuje ga odostrag.

– Ljudi božji, ta to je naša Afrosinjuška! – začuje se negdje daleko plačljiv ženski glas. – Pomozite, braćo! Ljudi božji, izbavite je!

– Čamac! Čamac! – viču iz svjetine.

Ali čamac više nije bio potreban: redar strčao niz stube na kanal, zbacio sa sebe kabanicu i cipele, te skočio u vodu. Nije imao mnogo posla: voda je nosila utopljenicu dva koraka od slaza, pa je on zgrabi desnicom za haljinu, ljevicom se uhvati za motku što mu je pružio drug, i začas izvukoše utopljenicu. Polože je na granitne ploče na slazu. Ona se brzo osvijesti, pridigne se, sjedne, te stane kihati i frkati i besmisleno otirati rukama mokru haljinu. Nije ništa govorila.

– Napita ko zemlja, ljudi božji, ko zemlja – zavijao je onaj isti ženski glas, sada već kraj Afrosinjuške – i onomad je htjela da se objesi, s užeta smo je skinuli. Pošla je sada u trgovinu, ostavila djevojku da pazi na nju, pa eto jada i nevolje! Građanka je, gospodine, naša građanka, tu odmah stanujemo: druga kuća od kraja, eto tu...

Svijet se počeo razilaziti, redari se još bavili oko utopljenice, netko spomenuo redarstveni ured... Raskoljnikov je sve to gledao nekako neobično ravnodušno i bezvoljno. Bi mu odvratno »Ta to je sve odurno... voda... ne valja«, mrmljao je u sebi. »Ništa neće biti«, priklopi, »što da čekam! Kakav je to ured... A zašto nije Zamjotov u uredu? Ured je u deset sati otvoren...« Okrene ogradi leđa i ogleda se oko sebe.

»E, pa što! Hajde!« progovori odlučno, krene s mosta i udari na onu stranu gdje je ured. Srce mu je bilo pusto i gluho. Neće da misli. Minuo ga je jad, a ni traga nema malopređašnjoj snazi koju je imao kad je bio pošao od kuće s odlukom »da sve završi!« Odmijenila ju je potpuna apatija.

»Što ćeš, i to je izlaz!« mislio je, stupajući obalom polako, tromo. »Dokončat ću ipak, jer hoću... Samo, je li to izlaz? Pa svejedno! Aršin prostora bit će – he! A kakav je to svršetak! Zar zbilja svršetak? Da im kažem ili ne kažem? E... đavola! A i sustao sam; da mi je brže leći ili sjesti bilo gdje! Najsramotnije je što je preglupo. A pljujem ja na to. Pi, kakve mi gluposti padaju na pamet!...«

U ured se ide ravno, a kod drugoga se ugla skreće nalijevo, odande su dva tri koraka. Ali kad je došao do prvoga ugla, stane, razmisli, zakrene u uličicu i zaobiđe, kroz dvije ulice – možda bez ikakva cilja, a možda zato da otegne bar još za časak i da dobije vremena. Stupao je i gledao u zemlju. Odjednom kao da mu je netko šapnuo nešto u uho. Digne glavu i smotri da stoji pred onom kućom, baš pred vratima. Od one večeri nije bio tu i nije tuda prolazio.

Neodoljiva ga i neobjašnjiva želja povuče. Uđe u kuću, prođe kroz trijem, onda na prvi ulaz desno, i poče se penjati poznatim stubištem, na treći kat. Na uskom, strmom stubištu veoma je mračno. Postajkivao je na svakom međustubištu i obazirao se radoznalo. Na međustubištu u prizemlju bio je postavljen prozor. »Toga nije bilo onda«, pomisli. Evo i onoga stana na drugom katu gdje su radili Nikolaška i Mićka. »Zatvoren; i vrata su nanovo obojena; iznajmljuje se dakle.« Evo i drugi kat... i treći... »Tu je!« Zaokupi ga nedoumica; vrata od stana su širom otvorena, unutra su ljudi, čuju se glasovi, tomu se nije nikako nadao. Počne se malo skanjivati, ali onda se uspne uz posljednje stube i uđe u stan.

I taj stan obnavljaju; rade radnici; to kao da ga je prenerazilo. Njemu se nekako činilo da će sve zateći sasvim onako kako je ostavio onda, pa će možda još i leševi biti na istim mjestima, na podu. A sada goli zidovi, nema nikakva pokućstva, čudno nekako! Pristupi prozoru i sjedne na dasku.

Bila su samo dva radnika, obadvojica mladi momci, jedan postariji, a drugi mnogo mlađi. Lijepili su na zid nove tapete, bijele s ljubičastim cvjetićima, mjesto pređašnjih žutih, razderanih i izlizanih. Raskoljnikovu se to nimalo ne svidi; gledao je te nove tapete neprijateljski, kao da žali što su sve ovako promijenili.

Radnici su se očevidno zadržali, te sada brže smotavaju papir i spremaju se kući. Kad je došao Raskoljnikov, nisu ga gotovo uopće ni zamijetili. Razgovarali su o nečemu. Raskoljnikov skrsti ruke i stane slušati.

– Došla ona meni izjutra, da – govori stariji mlađemu – u ranu zoru, sva nagizdana. »A što se«, velim ja njoj, »kiseliš preda mnom i što se duriš?« – »Hoću, Tite Vasiljiču«, veli ona, »odsad biti sasvim po vašoj volji.« Eto na! A kako je nagizdana: žurnal, pravi žurnal!

– A što je to čiko, žurnal? – zapita mlađi.

On je očevidno učio od »čikice«.

– Žurnal ti je, braco moj, to jest, takve slike, šarene, i dolaze one ovamo krojačima svake subote poštom, iz tuđine, da znaju, to jest, kako će se tko odijevati, i muškarci, i isto tako i ženskinje. Crtež dakle. Muškarci su naslikani najviše u bundicama, a ženskinje su takve iskićene, nikad joj dosta, sve ako joj sve daš!

– Čega li nema u tom Piteru? – klikne mlađi zanesen. – Osim oca i matere svega ima tu!

– Osim njih, braco moj, svega ima! – poučno zaključi stariji.

Raskoljnikov ustane i ode u drugu sobu gdje su prije stajali kovčeg, postelja i komoda; soba mu se učini bez pokućstva vrlo malom. Tapete su još iste; u kutu je na njima jasno vidljivo mjesto gdje je visio ormarić s ikonom. Pogleda i vrati se svome prozoru. Stariji ga je radnik motrio ispod oka.

– Šta biste vi? – zapita on odjednom, obraćajući mu se. Mjesto odgovora Raskoljnikov ustane, iziđe na hodnik, uhvati za zvonce i trgne. Isto ono zvonce, isti onaj limeni zvuk! Trgne i po drugi i po treći put, pa sluša i sjeća se. Počne se sve jasnije i sve življe prisjećati onog pređašnjeg, bolnog, strašnog, drskog osjećaja, pa je uz svaki kucaj podrhtavao, i njemu je bivalo sve ugodnije i ugodnije.

– Ta što biste vi? Tko ste vi? – zavikne radnik i iziđe pred njega.

Raskoljnikov uđe opet na vrata.

– Hoću da najmim stan, razgledavam ga – odgovori.

– Stan se ne naima noću; a i treba da dođete s pazikućom.

– Pod su oprali; hoće li ga mazati? – nastavi Raskoljnikov. – Krvi nema?

– Kakve krvi?

– T0 ubijena je baba i njena sestra. Bila je tu čitava bara.

– Pa, kakav si ti to čovjek? – uzvikne radnik usplahireno.

– Ja?

– Da.

– Ti bi htio znati?... Hajdemo u ured, ondje ću kazati.

Radnici ga pogledaju u dvoumici.

– Vrijeme nam je da idemo, zadržali smo se. Hajdemo, Aljoška. Treba da zatvorimo – reći će stariji radnik.

– Hajdemo dakle – odgovori Raskoljnikov ravnodušno, iziđe prvi i stane polako silaziti niza stube. – Ej, pazikućo! – zavikne kad je izišao na trijem.

Nekoliko je ljudi stajalo baš na ulazu s ulice, pa bulje u prolaznike; obadva pazikuće, žena, građanin u dugom kućnom haljetku i još neki. Raskoljnikov pođe pravo prema njima.

– Šta biste vi? – oglasi se jedan pazikuća.

– Jesi li bio u uredu?

– Maloprije sam bio. Što biste vi?

– Jesu li ondje?

– Jesu.

– I pomoćnik je ondje?

– Bio je neko vrijeme. Šta biste vi?

Raskoljnikov nije odgovarao nego stao do njega i zamislio se.

– Došao da vidi stan – reče stariji radnik koji im je bio prišao.

– Kakav stan?

– Onaj gdje mi radimo. »Zašto ste«, veli »oprali krv? Tu se«, kaže, »dogodilo ubojstvo, a ja sam došao najmiti stan.« I zvoncem je stao zvoniti, gotovo ga otrgnuo. »Pa hajdemo«, veli, »u ured, ondje ću sve kazati.« Nameće se.

Pazikuća je u nedoumici i namršteno promatrao Raskoljnikova.

– A tko ste vi? – zavikne on oštrije.

– Ja sam Rodion Romanovič Raskoljnikov, bivši student, a stanujem u Šiljovoj kući, ovdje u uličici, nije daleko odavde, broj 14. Zapitaj pazikuću... zna me.

Raskoljnikov je sve to izgovorio nekako lijeno, zamišljeno; a nije se ni okrenuo, nego upro pogled na ulicu, koja se mračila.

– A što ste dolazili u stan?

– Da ga pogledam.

– Što biste gledali?

– Ta treba ga uhvatiti i odvesti na redarstvo – uplete se odjednom građanin i zašuti.

Raskoljnikov zažmiri preko ramena, pogleda ga pozorno, te reče tiho i lijeno:

– Hajdemo!

– Pa i treba ga odvesti! – prihvati građanin, koji se ohrabrio. Zašto on dolazi zbog onoga; što je u njega na pameti, a?

– Pijan, nepijan, bog bi ga znao – promrmlja radnik.

– Ta što biste vi? – zavikne opet pazikuća, koji se stao ozbiljno srditi. – Što si se prilijepio?

– Prepreden nitkov! – zavikne žena.

– Zašto da i raspravljamo s njim – zavikne drugi pazikuća, golem seljak, u raskopčanu kaputu i s ključevima za pojasom. – Odlazi... A jesi baš neki prepreden nitkov... Odlazi!

Uhvati on Raskoljnikova za rame i izabaci ga na ulicu. Raskoljnikov zatetura, ali ne padne nego se uspravi, šuteći pogleda sve gledaoce i krene dalje.

– Čudan čovjek – reći će radnik.

– Čudan je sada svijet – reče žena.

– Ipak smo ga trebali odvesti na redarstvo – priklopi građanin.

– Ne treba se petljati – zaključi veliki pazikuća. – I jest prepreden nitkov! Sam se lijepi, dabome, ali da se upetljaš, ne bi se ispetljao... Znam ja!

»Da odem, dakle, ili ne odem?« misli Raskoljnikov, a stao nasred ceste na raskršću i obazire se unaokolo, kao da očekuje od nekoga odlučnu riječ. Ali se nitko ne oziva niotkud, sve je gluho i mrtvo, kao kamenje po kojem on stupa, mrtvo za njega, jedino za njega... Uto u daljini od dvjesta koračaja na kraju ulice razabra u mraku, što postaje sve gušći, skupinu svijeta, razgovore, viku... Među svijetom stoji neka kočija... Usred ulice zatrepti ognjić. »Što je to?« Raskoljnikov zakrene na desnu stranu i zaputi se prema svjetini. »Za sve se on lijepi«; a kad je to pomislio, nasmiješi se hladno, jer je već bio čvrsto odlučio da će u ured i pouzdano znao da će se odmah sve završiti.

[1] Ivan Ivanović Izler bio je vlasnik parka »Mineralne vode« u okolici Petrograda.

[2] U ljeti 1865. pokazivali su u Petrogradu patuljke – mladića Massima i djevojku Bartolu koje su reklamirali kao posljednje pripadnike nekad močnog plemena Asteka. O tome se naveliko pisalo u novinama.

[3] Godine 1865. zaredali su požari u Petrogradu.

[4] Blanc-bec – žutokljunac.

[5] Dosta razgovora!

VII

Nasred ulice stoji gizdava gospodska kočija u koju su upregnuta dva vatrena čilaša; u kočiji nema nikog, a i sam je kočijaš sišao sa sjedišta i stoji kraj kočije; konje drži za uzde... Unaokolo se slegao svijet, ispred svih redari. Jednom je od njih u rukama zapaljen fenjer, pa se on saginje i nešto osvjetljuje na cesti, baš kod točkova. Svi govore, viču, huču; kočijaš kao da je neprilici i ponavlja pogdjekada:

– Kakva nesreća! Gospode, kakva nesreća!

Raskoljnikov se progura, što je god bliže mogao, i ugleda napokon ono što je izazvalo cijeli taj metež i radoznalost. Na zemlji leži čovjek koga su upravo pregazili konji, očevidno onesviješćen, veoma loše odjeven, ali u »gospodskoj odjeći«, sav u krvi. S lica mu i s glave teče krv; lice mu je izudarano, oguljeno, unakaženo. Vidi se da su ga zbilja pregazili.

– Ljudi božji! – kuka kočijaš. – Kako da napaziš! Da sam vitlao ili da mu nisam dovikivao – ali sam tjerao polako, vazda jednako. Svi su vidjeli: ako ljudi lažu, lažem i ja. Koliko pijan čovjek pazi, zna se! Vidim ga, prelazi ulicu, tetura, samo što nije pao – zaviknuo mu jedanput, pa po drugi put i treći put, i konje zaustavio, a on ravno konjima pod noge i pade! Ili je namjerice, ili je baš tako bio pijan... Konji su mladi, plašljivi – trgli, a on zaviknuo – oni još gore... i eto nesreće.

– Tako i jest! – ozove se nečiji svjedočanski glas iz svjetine.

– Vikao je on, istina je, tri mu je puta zaviknuo – ozove se drugi glas.

– Baš tri puta, svi smo čuli – zavikne treći.

Kočijaš nije, uostalom, bio osobito tužan i poplašen. Vidjelo se da je to kočija bogata i odlična vlasnika, koji je negdje očekuje; redari se zato upeli, razumije se, da to urede. Pregaženi treba da bude otpremljen do redarstva i u bolnicu. Nitko mu ne zna imena.

Dotle se progurao Raskoljnikov i još se bliže nagnuo. Uto fenjer jasno osvijetli nesretnikovo lice: Raskoljnikov ga prepoznade.

– Ja ga znam, znam! – zavikne on, protiskujući se sve više naprijed. – To je činovnik, bivši titularni savjetnik Marmeladov! – Tu on stanuje, u blizini, u Kozeljovoj kući... Brže doktora! Ja ću platiti, evo!

Izvadi iz džepa novce i uzme ih pokazivati redaru. Bio je neobično uzbuđen.

Redari su bili zadovoljni što doznadoše tko je pregaženi. Raskoljnikov reče i svoje ime, dade svoju adresu, te ih počne nagovarati, kao da se radi o rođenu ocu, neka što brže prenesu onesviještenoga Marmeladova u njegov stan.

– Evo tu, iza treće kuće – upeo se on – kuća Nijemca Kozelja, bogatoga... On je sada zacijelo pijan, kući se vukao. Znam ga, on je pijanac... Ima porodicu, ženu, djecu, ima kćer. Dok bi ga u bolnicu odvezli... tu u kući je vjerojatno doktor! Ja ću platiti... Ipak će ga rođeni njegovati, odmah će mu pomoći, a do bolnice će umrijeti!...

Pođe mu za rukom da redaru neopazice tutne novac u ruku; sve je, uostalom, bilo jasno i u redu, a pomoć je tu svakako bliža. Dignu pregaženoga i ponesu ga; nađu se pomagači. Do Kozeljove je kuće trideset koračaja. Raskoljnikov je išao otraga, pridržavajući mu oprezno glavu i pokazujući put.

– Amo, amo! Uz stube ga treba nositi glavom uvis; okrenite ga... eto, tako. Ja ću platiti, ja ću zahvaliti – mrmljao je.

Katerina Ivanovna, kao i svagda, čim je bila slobodna i na trenutak, ushodala se odmah gore-dolje po svojoj maloj sobici, od prozora do peći i natrag, ruke čvrsto skrstila na prsima, pa govori sama sa sobom i kašlje. U posljednje je vrijeme počela sve češće i češće razgovarati sa starijom kćerkom, s desetogodišnjom Polenjkom koja, doduše, mnogo još ne razumije, ali je razumjela da je potrebna materi, te je vazda prati svojim krupnim, umnim očicama i svom silom nastoji kako bi se pričinila da sve razumije. Sada Polenjka svlači maloga brata, koji je cijeli dan pobolijevao, pa će ga spremiti u krevet da spava. Mališ čeka da mu presvuku košulju, jer tu će mu košulju noćas još isprati, pa sjedi na stolici šuteći, ozbiljna lica, pravo i nepomično, a nožice pružio preda se, čvrsto ih stisnuo, pete sastavio, a prste rastavio. Sluša što mati govori sa sestricom, pa napućio usne, izbuljio očice i ne miče se, baš onako kako i treba da sjede svi pametni mališi kad ih svlače da idu spavati. Djevojčica, još manja od njega, u samim dronjcima, stoji pred zaslonom i čeka da i na nju dođe red. Vrata na stube su otvorena da se svijet bar nekako očuva od valova duhanskog dima, što se iz drugih soba provlači ovamo, te sušičava jadnica svaki čas zapada u dug, bolan kašalj. Katerina Ivanovna je za ovj tjedan dana, čini se, postala još mršavija i crvene joj se mrlje na obrazima sjaju još jasnije nego prije.

– Nećeš vjerovati, Polenjka, ne možeš ni zamisliti – govorila je hodajući po sobi – kako smo mi ugodno i sjajno živjeli kod kuće, kod oca, a kako je taj pijanac upropastio mene, a i vas će sve upropastiti! Moj je otac bio civilni pukovnik i gotovo već gubernator; trebalo je samo još da zakorakne, pa su mu svi dolazili i govorili: »Mi vas, Ivane Mihaljiču, smatramo već za našega gubernatora«. Kad sam ja... khe! kad sam ja... khe-khe-khe... oh! prokleta li života! – uzvikne, ispljune i uhvati se za grudi. – Kad sam ja... ah, kad sam na posljednjem plesu... kod predstavnika plemstva... vidjela me kneginja Bezemeljna – koja me poslije blagoslovila kad sam se udavala za tvoga oca, Polenjka – i odmah zapitala: »Nije li to ona mila djevojčica što je u šalu igrala na školskoj završnoj svečanosti?...« (Rupu treba zašiti; odmah da si uzela iglu i zakrpila kako sam te učila... jer inače sutra... khe! sutra... khe-khe-khe! poderat će se još gore! – uzvikne ona naprežući se.) – Onda je upravo bio stigao iz Petrograda kamerjunker[1] knez Ščegoljski... otplesao sa mnom mazurku, a sutradan htio da dođe i da me zaprosi; ali sam mu zahvalila laskavim riječima i rekla da sam već odavno poklonila srce drugom. Taj je drugi bio tvoj otac, Polja; otac se moj strašno srdio... A je li gotova voda? Pa, ded, košuljicu; a čarapice?... Lida – obrati se ona maloj kćeri – ovu noć prospavaj bez košulje, kakogod... a čarapice metni onamo... Da se operu zajedno... Kako nema toga odrpanca, pijanca! Košulja mu je iznošena kao kakva krpa, svu je izderao... Sve bih ih zajedno da se ne mučim dvije noći zaredom! Gospode! Khe-khe-khe! Opet! Što je to? – zavikne kad je ugledala svijet u hodniku i ljude koji nešto nose i protiskuju se u sobu. – Što je to? Što to nose? Gospode!

– Kamo da položimo? – zapita redar, obazirući se unaokolo kad su već uvukli u sobu okrvavljena i onesviještena Marmeladova.

– Na divan! Metnite ga samo na divan, glavom ovamo! – pokazivao im je Raskoljnikov.

– Pregazili su ga na ulici! Pijanog! – zavikne netko s hodnika.

Katerina Ivanovna je stajala posve blijeda i teško disala. Djeca se poplašila. Mala Lidočka zaciknula, poletjela Polenjki, ogrlila je i sva zadrhtala.

Kad je položio Marmeladova, poleti Raskoljnikov Katerini Ivanovnoj:

– Za boga miloga, umirite se, ne plašite se! – govorio je brzopleto. – Prelazio je ulicu, pregazila ga kočija, nemojte se uznemirivati, osvijestit će se... naredio sam da ga donesu ovamo... ja sam već bio kod vas, sjećate se... Osvijestit će se, ja ću platiti!

– Dobio je svoje! – očajno uzvikne Katerina Ivanovna i poleti mužu.

Raskoljnikov razabere brzo da ona nije od onih žena što se odmah onesvješćuju. Za tren se nađe nesretniku pod glavom jastuk, na koji još nije nitko bio ni pomislio; Katerina Ivanovna počne muža svlačiti i pregledavati; dala se na posao, ne gubeći glave, zaboravila na sebe samu, te grize uzdrhtale usne i guši krik što joj se kida iz grudi.

Dotle je Raskoljnikov namolio nekoga da otrči po liječnika. Liječnik stanuje, kako kazaše, u drugoj kući.

– Poslao sam po liječnika – ponavljao je Katerini Ivanovnoj. – Ni brige vas, ja ću platiti. Ima li vode? I dajte brže ubrus, ručnik, što bilo; ne zna se još kako je ranjen... Ranjen je, ali nije ubijen, budite uvjereni... što rekne liječnik!

Katerina Ivanovna poleti prozoru; ondje stoji na provaljenoj stolici velik zemljani umivaonik s vodom, spremljen za noćno pranje dječjeg i muževa rublja. Katerina Ivanovna pere ovako sama po noći bar po dva puta u tjednu, a gdjekad i češće, jer su dotjerali čak dotle da gotovo već i nemaju nikakve rubenine za mijenjanje, nego svako čeljade ima samo po jedan komad; ali Katerina Ivanovna ne trpi nečistoću, te se radije kinji po noći dok svi spavaju, da do jutra uzmogne osušiti rubeninu, nego da gleda u kući prljavštinu. Prihvati ona umivaonik da ga odnese kako Raskoljnikov ište, ali umalo da ne pade s tim teretom. Raskoljnikov je dotle našao ručnik, zamočio ga u vodu i počeo brisati okrvavljeno Marmeladovljevo lice. Katerina Ivanovna stajala je do njega, bolno disala i držala se rukama za prsa. I njoj je samoj trebala pomoć. Raskoljnikov poče poimati da je možda loše učinio što ih je nagovorio da pregaženoga donesu ovamo. I redar je stajao u neprilici.

– Polja! – zavikne Katerina Ivanovna. – Otrči brže Sonji. Ako je ne zatekneš kod kuće, svejedno reci da su oca pregazili konji i neka odmah dođe... čim se vrati. Brže, Polja! Na, ogrni se rupcem!

– Štogod možeš brže trči! – zavikne dječak sa stolice, a kad je to izrekao, zapadne opet u pređašnje mirovanje, te je sjedio ukočen na stolici, oči razrogačio, pete ispružio, a prste rastavio.

Soba se dotle natrpala tako da ni jabuka ne bi pala na pod. Svi redari otišli osim jednog, koji je ostao neko vrijeme i nastojao istjerati opet na stubište svijet što je ovamo nalegao sa stuba. Ali iz nutarnjih soba povrvješe gotovo svi stanari gospođe Lipevehzelj; isprva su se gurali na vratima, ali onda s ruljom upali u sobu. Katerina Ivanovna se razbjesni.

– Pustite bar da umre mirno! – zavikne ona svoj svjetini. – Baš ste i našli prizor da gledate! S cigaretama! Khe-khe-khe! Uđite još i sa šeširima... Pa i sa šeširom je jedan! Napolje! Poštujte bar mrtvaca!

Kašalj je zaguši, ali je prijetnja upalila. Vidi se da se Katerine Ivanovne nekako pribojavaju: stanari se jedan za drugim proguraju natrag prema vratima, neobično zadovoljni u duši, što se svagda zapaža i u najbližih kad se iznenada dogodi nesreća bližnjemu, i čemu ne može izbjeći ni jedan jedincati čovjek na svijetu, uza sve najiskrenije žaljenje i sućut.

Iza vrata se, uostalom, začuju glasovi o bolnici, te da nije u redu uznemirivati bez potrebe.

– Nije u redu umirati – zavikne Katerina Ivanovna i već poleti da otvori vrata i da saspe na njih grom i pakao, ali se na vratima sudari sa samom gospođom Lipevehzelj, koja je upravo začula za nesreću te dotrčala da uvede red.

Bila je to izvanredno svadljiva i nesklapna Njemica.

– Ah, bog moj! – pljesne ona rukama. – Vaš muž pijan konj pogazio. U bolnic ga! Ja sam gazdarica!

– Amalija Ludvigovna! Molim vas, pazite što govorite – započne Katerina Ivanovna oholo (s gazdaricom ona govori vazda oholim tonom da bi ona »pamtila gdje joj je mjesto«, pa ni sada nije mogla da se odrekne toga zadovoljstva) – Amalija Ludvigovna...

– Ja vam kazo jedanput za prije da vi nikada ne smjel govorit meni Amalj Ludvigovna; ja sam Amalj-Ivan.

– Vi niste Amalj-Ivan, nego Amalija Ludvigovna, pa kako ja nisam od vaših podlih laskavaca, kao što je gospodin Lebezjatnikov, koji se sada smije iza vrata – iza vrata se zaista čuo smijeh i uzvik: »Zakvačile se!« – to ću ja vas zvati vazda Amalijom Ludvigovnom, premda nikako ne mogu da razumijem zašto se vama ne sviđa to ime. I sami vidite što se dogodilo Semjonu Zaharoviču: on umire. Molim vas da odmah zatvorite ta vrata i da nikog ne puštate. Pustite ga barem da mirno umre! Inače će, uvjeravam vas, za vaš postupak doznati još sutra sam general-gubernator. Knez je znao mene dok sam još bila djevojka, i vrlo se dobro sjeća Semjona Zaharoviča, kojega je često obasipao dobročinstvima. Svi znaju da je Semjon Zaharovič imao mnogo prijatelja i pokrovitelja, koje je sam napustio zbog plemenita ponosa, jer je osjećao svoju nesretnu slabost, ali sada – pokaže ona na Raskoljnikova – pomaže nama jedan velikodušni mladi čovjek, koji ima sredstva i veze, a Semjon ga je Zaharovič znao još iz djetinjstva, i vjerujte, Amalija Ludvigovna...

Sve je to izrekla izvanredno brzopleto, što dalje sve brže, ali kašalj prekine iznenada rječitost Katerine Ivanovne. U taj se mah samrtnik prene i zaječi, te ona potrči njemu. Bolesnik otvori oči, i ništa ne poznavajući i ne poimajući, poče gledati u Raskoljnikova nad sobom. Disao je teško, duboko i na trenutke, na usnama mu se s krajeva pojavila krv, znoj mu izbio na čelu. Raskoljnikova nije poznao, te počne nemirno šibati očima. Katerina Ivanovna motrila ga je tužnim, ali oštrim pogledom, a iz očiju su joj tekle suze.

– Bože moj! Sva su mu prsa zgažena! Kolika krv, krv! – progovori ona očajno. – Treba mu skinuti gornju odjeću. Okreni se malo, Semjone Zaharoviču, ako možeš – zavikne mu.

Marmeladov je poznade.

– Svećenika! – izgovori on promuklim glasom.

Katerina Ivanovna ode do prozora, prisloni čelo na okvir i uzvikne očajno:

– Oh, do tri puta prokleta života!

– Svećenika! – progovori opet čovjek na samrti, pošto je pošutio časak.

– Otišli-i-i su! – dovikne mu Katerina Ivanovna; on začuje njezin krik i zašuti. Plašljivim, žalosnim pogledom tražio ju je očima; ona mu se opet vrati i stane do uzglavlja. On se samo primiri, ali ne zadugo.

Ubrzo mu se oči zaustave na maloj Lidočki, njegovoj ljubimici, koja je u kutu drhtala, kao da ju je napala bolest, i gledala ga začuđenim, djetinjskim upornim očima.

– A... a... – pokazivao je nemirno na nju.

Htjede nešto reći.

– Što bi još? – zavikne Katerina Ivanovna.

– Bosa je! – Bosa! – promrmlja on, pokazujući suludim pogledom na bose nožice djevojčice.

– Šuti! – zavikne Katerina Ivanovna razdražena. – I sam znaš zašto je bosa!

– Hvala bogu, doktor! – klikne obradovan Raskoljnikov.

Uđe liječnik, pristao starčić, Nijemac, ogledavajući se nepovjerljivo; pristupi bolesniku, prihvati mu bilo, brižno mu opipa glavu, te mu uz pomoć Katerine Ivanovne raskopča košulju, svu namočenu krvlju, i razdrlji bolesniku prsa. Prsa su mu bila sasvim iznakažena, izgažena, iskidana; nekoliko rebara na desnoj strani polomljeno. S lijeve je strane, baš na srcu, bila kobna, velika žućkastocrna modrica, ljut udar kopitom. Liječnik se namršti. Redar mu pripovjedi da je pregaženog zahvatio točak, pa ga vukao i vrtio tridesetak koračaja po cesi.

– Čudo je da se i prenuo – šapne liječnik tiho Raskoljnikovu.

– Što mislite? – zapita Raskoljnikov.

– Odmah će umrijeti.

– Zar nema nikakve nade?

– Ni najmanje! Izdiše... Uz to ima i na glavi opasnu ranu... Hm!... Pa mogu mu pustiti krv... ali... ne koristi. Za pet ili deset časaka umrijet će svakako.

– Onda je najbolje da mu pustite krv!

– Molim... Uostalom, velim vam unaprijed da nikako neće koristiti.

U taj se čas začuju opet koraci, svijet se u hodniku razmakne, a na pragu se pojavi svećenik s pričešću, sijed starkelja. Njega prati redar, još s ulice. Liječnik mu odmah ustupi mjesto i zgleda se s njim rječitim pogledom. Raskoljnikov namoli liječnika da ostane bar još malo. Ovaj slegne ramenima i ostane.

Svi uzmaknu. Ispovijed nije trajala dugo. Čovjek na umoru teško da je išta razumijevao, a mogao je izgovarati samo iskidane, nejasne glasove. Katerina Ivanovna uzme Lidočku, skine mališa sa stolice, otiđe u kut do peći, klekne, a djecu namjesti preda se da kleče. Djevojčica je neprestano drhtala, a dječak klečao na golim koljenima, odmjereno dizao ručicu, križao se potpunim križem, klanjao se do zemlje, udarao čelom i vidjelo se da osobito uživa u tom. Katerina Ivanovna griskala je usne i susprezala suze: i ona se molila, gdjekada namještala košuljicu na djetetu i uspjela prebaciti djevojčici preko golih ramena rubac što ga je dohvatila iz komode, ne ustajući i moleći se. Dotle su opet radoznali ljudi počeli otvarati vrata nutarnjih soba. A u hodniku povrvjeli i nalegli gledaoci, svi stanari s tih stuba, ali ne prekoračuju ipak praga. Cijelu scenu osvjetljuje samo jedan ugarak.

U taj se čas progura iz hodnika kroz svijet Polenjka, koja je bila otrčala po sestru. Uđe, jedva dišući od brza trčanja, skine rubac. Nađe očima mater, priđe joj i reče: »Ide! Na ulici sam je srela!« Mati je prigne na koljena i namjesti do sebe. Kroz skupinu se tiho i plašljivo progura djevojka. Neobična bijaše njena nenadana pojava u toj sobi, usred siromaštine, dronjaka, smrti i očajanja. I ona je u prnjama; nošnja joj je jeftina, ali nakićena uličarski, po ukusu i po pravilima koja su se stvorila u tom zasebnom svijetu, s ciljem koji se odaje jasno i sramotno. Sonja ostane u hodniku na samom pragu, ali nije prekoračivala praga, nego je gledala zbunjena, ne shvaćajući, činilo se, ništa, te kao da je zaboravila i na svoju šarenu, svilenu haljinu s predugim, smiješnim repom, prekupljenim iz četvrte ruke, nepristojnim sada ovdje, i na omašnu krinolinu, što je začepila cijela vrata, i na svijetle cipelice, i na suncobran što joj ne treba po noći, a ona ga je ponijela, i na smiješni, slamni, okrugli šeširić, na kojem se crveni pero. Ispod toga deranski naherenog šeširića izviruje mršavo, blijedo, zaplašeno lišce, otvorenih usta i očiju ukočenih od užasa. Sonja je mala rasta, osamnaest joj je godina, prilično je mršava, ali ljepuškasta plavka, neobično modrih očiju. Upiljila pogled u postelju, u svećenika; i ona se zaduhala od brza hoda. Napokon dopre do nje vjerojatno šaputanje, poneka riječ iz svjetine. Obori oči, prekorači prag i stane u sobi, ali opet do samih vrata.

Ispovijed ili pričest se završiše. Katerina Ivanovna pristupi opet muževoj postelji. Svećenik uzmakne, a pri odlasku se okrene da s dvije-tri riječi naputi i utješi Katerinu Ivanovnu.

– A kamo da djenem ove? – oštro mu i razdraženo odgovori ona, pokazujući na mališe.

– Bog je milostiv, uzdajte se u pomoć Višnjega – započne svećenik.

– E-eh, milostiv je, ali nije nama!

– To je grijeh, gospo, grijeh – reći će svećenik kimajući glavom.

– A zar ovo nije grijeh? – zavikne Katerina Ivanovna pokazujući na samrtnika.

– Oni koji su to nehotice skrivili možda će vam nadoknaditi bar dohodak što ste izgubili...

– Ne razumijete vi mene! – zavikne Katerina Ivanovna razdraženo i mahne rukom. – A što da i nadoknađuju? Ta on je sam pijan dojurio pod konje! Kakav dohodak? Od njega nije bilo nikakvog dohotka, nego samo muka. Ta on je bio pijanac i sve je propijao! Nas je krao i u krčmu nosio novce, i njima i meni ubio život u krčmi! I hvala bogu što umire! Manje je štete!

– Oprostiti treba na samrtnom času, a ovo je grijeh, gospo, ovakvi su osjećaji velik grijeh!

Katerina Ivanovna se vrti oko bolesnika, daje mu piti, otire mu s glave znoj i krv, namješta jastuke i razgovara sa svećenikom, ali u poslu malokad dospijeva da mu se okrene. Ali sada ga saleti iznenada gotovo u bijesu.

– Eh, oče! Same riječi te riječi! Oprostiti! On bi se, eto, danas vratio pijan da ga nisu pregazili, košulja je samo jedna na njem, posve iznošena, u dronjcima, pa bi se izvalio da crkava, a ja bih do zore pljuskala po vodi, prala bih njegove i dječje tralje, osušila ih onda pred prozorom, a kad svane, sjela bih da krpim – eto vam moje noći!... Čemu onda i govoriti o oproštenju! Pa i oprostila sam!

Dubok, strašan kašalj prekine joj riječ. Ispljune u rubac i pokaže svećeniku da vidi, a drugom se rukom od boli uhvati za prsa. Rubac joj je bio sav krvav...

Svećenik obori glavu i ne odgovori ništa.

Marmeladov je bio u agoniji; nije skidao očiju s lica Katerine Ivanovne, koja se opet nadnijela nada nj. Sve bi nešto da joj rekne; i započinjao je, te se mučio, micao jezikom i nejasno izgovarao riječi, ali je Katerina Ivanovna razabrala da je kani zamoliti za oproštenje, pa zavikne na njega i zapovjedi mu:

– Šuti! Ne treba!... Znam što bi htio reći!...

Bolesnik ušuti, ali mu u taj čas pogled dobludi do vrata i on ugleda Sonju.

Sve dosad je nije zapažao: stajala je u kutu, u sjeni.

– Tko je to? Tko je to? – progovori on odjednom promuklim zadihanim glasom, sav usplahiren, užasnut pokazujući očima na vrata gdje mu stoji kći i mučeći se da se pridigne.

– Lezi! Lezi! – dovikne mu Katerina Ivanovna.

Ali on se upne što je jače mogao i odupre se na ruku. Neko je vrijeme gledao kćer neobičnim pogledom, kao da je ne poznaje. A i nije je još nikad vidio u ovakvoj odjeći. Iznenada je prepozna, poniženu, ubijenu, nagizdanu, zastiđenu, kako ponizno očekuje da i na nju dođe red da se oprosti s ocem koji umire. Beskrajan mu se jad javi na licu.

– Sonja! Kćeri! Oprosti! – zavikne i htjede joj pružiti ruku, ali, izgubivši oslonac, klizne i izmakne se kako se bio podupro te se svali s divana i tresne licem o pod; pritrče da ga dignu, polože ga, ali je već izdisao. Sonja cikne tiho, doleti, ogrli ga i tako se onesvijesti u tom zagrljaju. On joj umre na rukama.

– Dobio je svoje! – uzvikne Katerina Ivanovna kad je ugledala mužev leš. – A što ću sada? Čime da ga pokopam? Čime ću njih, čime ću njih sutra nahraniti?

Raskoljnikov priđe Katerini Ivanovnoj.

– Katerina Ivanovna – reče joj – prošli mi je tjedan vaš pokojni muž ispripovjedio sve o svom životu i sve prilike... Vjerujte da je o vama govorio u zanosu i s poštovanjem. Od te večeri, kad sam doznao kako je odan bio svima vama i kako je poštovao i ljubio osobito vas, Katerina Ivanovna, uza svu svoju nesretnu slabost, od te smo se večeri sprijateljili... Dopustite mi dakle sada... da pomognem... i uzvratim mome pokojnom prijatelju. Evo vam... dvadeset rubalja, čini mi se... a ako vam to može pomoći, ja... u jednu riječ... ja ću doći, svakako ću doći... možda ću doći već sutra... Zbogom!

I on iziđe hitro iz sobe, gurajući se što je brže mogao kroza svijet na stubište, ali u skupini se sukobi odjednom s Nikodimom Fomičem, koji je doznao za nezgodu i hoće osobno da ureduje. Od one scene u uredu nisu se viđali, ali ga Nikodim Fomič odmah poznade.

– A, vi ste? – zapita ga.

– Umro – odgovori Raskoljnikov. – Bio je tu doktor, bio je svećenik, sve je u redu. Nemojte previše uznemirivati bijednu ženu; i onako je sušičava. Obodrite je, ako možete čime... Ta vi ste dobar čovjek, znam... – dometne sa smiješkom, gledajući mu pravo u oči.

– Al’ ste se omastili krvlju – pripomenu Nikodim Fomič kad je uz fenjer razabrao u Raskoljnikova na prsluku nekoliko vlažnih mrlja.

– Jest, omastio sam se... sav sam u krvi! – reći će Raskoljnikov nekako osobito, onda se nasmiješi, kimne glavom i pođe niza stube.

Silazio je polako, bez hitnje, posve u groznici, i ne znajući to, posve zaokupljen jednim novim, beskrajnim osjećajem bujnoga, snažnoga života što ga je odjednom zapljusnuo. Taj je osjećaj nalikovao možda na osjećaj čovjeka koji je osuđen na smrt, te mu odjednom, iznenada, kažu da je pomilovan. Nasred stubišta stigne ga svećenik koji se vraćao kući; Raskoljnikov ga šuteći propusti pred sebe i pozdravi se s njim šutke, poklonom. Ali kad je već silazio niz posljednje stube, začuje za sobom žurne korake. Netko ga dostiže. To bijaše Polenjka; trči za njim i zove ga:

– Slušajte! Slušajte!

Okrene joj se. Ona strči niz posljednje stube i stane tik preda nj, za stubu više njega. Mutna je svjetlost padala s dvorišta. Raskoljnikov razabere mršavo, ali milo lišce djevojčice koja mu se smješka i gleda ga djetinjski veselo. Dotrčala je s porukom, koja se i njoj samoj očigledno vrlo sviđala.

– Slušajte, kako se zovete? I još: gdje stanujete? – zapita ona brzo, zadihana.

Raskoljnikov joj položio obadvije ruke na ramena i gledao ju je nekako usrećen. Ugodno mu je gledati je – a ni sam ne zna zašto.

– A tko vas je poslao?

– Poslala me sestrica Sonja – odgovori djevojčica, još se veselije smješkajući.

– I znao sam da vas je poslala sestrica Sonja.

– I mama me je također poslala. Kad me sestrica Sonja slala, prišla je i mama i rekla: »Otrči brže, Polenjka!«

– Volite li sestricu Sonju?

– Najviše je volim od svih! – izgovori Polenjka nekako osobito odlučno, a smiješak joj se naglo uozbilji.

– A hoćete li mene voljeti?

Mjesto odgovora ugleda on kako mu se približava djevojčino lice i punačke se usne naivno napućile da ga poljube. Njene ruke, tanke kao šibice, ogrle ga svom snagom, glava joj klone na njegovo rame, i djevojčica zaplače tiho, sve snažnije i snažnije prianjajući licem uz njega.

– Tate mi je veoma žao! – progovori ona odmah zatim, dižući zaplakano lišce i otirući rukama suze. – Same su se nesreće započele sada – dometne ona iznenada, onako osobito ozbiljna izraza što ga namjerice poprimaju djeca kad hoće odjednom da govore kao »veliki«.

– A tata vas je volio?

– On je najvolio Lidočku – nastavi ona veoma ozbiljno i ne smješkajući se, sasvim onako kako govore veliki. – Volio ju je zato što je mala, i još zato što je bolesna, i vazda joj je donosio slatkiša, i nas je učio čitati, a mene gramatiku i vjeronauk – dometne ona ponosito – a mama nije ništa govorila, ali smo mi znali da ona to voli, i tata je znao, a mama hoće da me uči francuski, jer meni je već vrijeme za naobrazbu.

– A znate li se moliti?

– Kako ne bismo znali, znamo! Već odavno; ja se kao velika molim već sama za sebe, a Kolja se i Lidočka mole zajedno s mamom naglas; najprije izmole »Bogorodicu«, onda još jednu molitvu: »Bože, oprosti i blagoslovi sestricu Sonju«, jer je naš stariji tata već umro, a ovo nam je drugi tata, a mi se i za njega molimo.

– Polečka, ja se zovem Rodion; pomolite se kadgod i za mene, »i za raba[2] Rodiona« – više ništa.

– Dokle god budem živjela, molit ću se za vas – izgovori djevojčica vatreno, pa se opet nasmije, poleti put njega i snažno ga ogrli iznova.

Raskoljnikov joj rekne ime, dade joj svoju adresu i obeća da će sutra svakako svratiti. Djevojčica ode, potpuno oduševljena njime. Bilo je jedanaest sati kad je izišao na ulicu. Za pet minuta nađe se opet na mostu, na onom istom mjestu s koga se maloprije strmoglavila žena.

»Dosta je!« – izgovori on odlučno i svečano – »gubite se tlapnje, varava strašila, utvare!... Postoji život! Zar ja ono maloprije nisam živio? Moj život nije ipak umro zajedno sa starom babom! Carstvo joj nebesko bilo, pa – dosta je, majčice, vrijeme je smiriti se! Sada je carstvo razbora i svjetlosti! I... volje, i snage... i da vidimo sada! Da se omjerimo sada!« priklopi on ponosno, kao da se obraća nekoj mračnoj sili i izaziva je. »A ja sam eno već voljan bio da živim na aršinu prostora!«

»Vrlo sam slab u ovaj čas, ali... čini se, bolest je posve minula. I znao sam da će proći kad sam maloprije krenuo od kuće. Zbilja: Počinkovljeva kuća, dotle ima nekoliko koračaja. Svakako bih do Razumihina da i nisu dva-tri koraka... neka dobije okladu! Neka se i on obraduje – zašto ne bi, neka!... Snage, snage treba, bez snage nećeš ništa postići; a snagu moraš stjecati opet snagom, eto, to oni baš ne znaju« – primetne ponosito i samosvjesno, te krene s mosta, jedva dižući noge. Ponos i samouvjerenost rasli u njega iz časa u čas; za jedan čas nije on više bio onaj čovjek, koji je bio još u prošlom času. A što se to dogodilo tako osobito što ga je prevratilo ovako? Ta ni sam nije znao; njemu se kao onomu što se hvata za slamčicu učinilo odjednom da i on »može živjeti, da još postoji život, da nije umro njegov život zajedno sa starom babom.« Možda je prebrzo donio zaključak, ali na to nije mislio.

»A ipak sam zamolio da spomenu u molitvi raba Rodiona« – sine mu iznenada glavom. – »Pa, to je... za svaki slučaj!« – dometne, pa se odmah i sam nasmije svojoj djetinjariji. Bio je izvanredno raspoložen.

Razumihina nađe lako; u Počinkovljevoj su kući već znali novoga stanara, i pazikuća mu odmah pokaže kamo da ode. Već s pola stubišta razabirala se graja i živ razgovor velikoga društva. Vrata na stubištu bila su širom otvorena; čula se vika i prepiranje. Razumihinova soba bila je povelika, a sabralo se petnaestak ljudi. Raskoljnikov zastane u predsoblju. Tu se za pregradom dvije gazdaričine sluškinje zabavile oko dvaju velikih samovara, oko boca, tanjura i zdjela s kolačima i zakuskama, donesenim iz gazdaričine kuhinje. Raskoljnikov pošalje po Razumihina, i on sav blažen dotrči. Na prvi se pogled vidjelo da je mnogo pio, pa iako se Razumihin nikada nije opijao, sada se ipak na njemu pomalo primjećivalo.

– Slušaj – požuri se Raskoljnikov – došao sam samo zato da ti reknem kako si dobio okladu te nitko ne zna što mu se može dogoditi. Ali ući ne mogu; tako sam slab da ću odmah pasti. Zdravo, dakle, i zbogom, a sutra mi dođi...

– Znaš što? Otpratit ću te kući! Kad već i sam govoriš da si slab, onda...

– A gosti? Tko je taj kuštravi što je upravo zavirio ovamo?

– Taj? Bijes bi ga znao! Stričev znanac valjda, a možda je i sam došao... S njima ću ostaviti strica; on ti je nadasve dragocjen čovjek; šteta što ne možeš sada da se upoznaš s njim. Uostalom, đavo ih odnio sve! Ne mare oni sada za mene, a i moram da se osvježim; u dobar si, dakle, čas došao, brate; još koji čas, pa bih se bio potukao, bogami. Buncaju takve ludorije... I ne sanjaš koliko može da nabunca čovjek! Uostalom, kako ne bi mogao sanjati? Zar ne buncamo i mi sami? Pa neka buncaju: neće bar buncati poslije... Sjedni časak, dovest ću Zosimova.

Zosimov saleti Raskoljnikova kao pomaman; na njemu se vidjela neka osobita radoznalost; lice mu se naglo razvedrilo.

– Odmah spavati – odredi on pošto je pregledao pacijenta koliko je mogao – a za noć da uzmete jednu stvarcu. Hoćete li uzeti? Još sam maloprije priredio... jedan prašak.

– Makar i dva – odgovori Raskoljnikov.

Odmah uzme prašak.

– Vrlo je dobro što ćeš ga sam odvesti – pripomenu Zosimov Razumihinu. – Što će sutra biti, to ćemo vidjeti, a danas nije nipošto zlo: znatna promjena od maloprije. Dokle živiš, dotle učiš...

– Znaš li što mi je upravo šapnuo Zosimov kad smo izlazili? – izlane Razumihin čim iziđoše na ulicu. – Neću ti, brate, baš sve kazati, jer su oni glupani. Zosimov mi je naredio da s tobom brbljam putem i tebe navedem na brbljanje, a onda da mu sve pripovjedim, jer on je zamislio... da si ti... lud, ili da si blizu ludila. Eto vidiš! Prvo, ti si tri puta pametniji od njega, drugo, ako nisi pomjerio pameću, što i da haješ za to što je njega spopala takva ludorija, a treće, taj se komad mesa kome je struka – kirurgija, zaludio sada duševnim bolestima, a što se pak tiče tebe, konačno je navratio današnji tvoj razgovor sa Zamjotovom.

– Je li Zamjotov ispripovjedio sve?

– Sve, i pravo je učinio. Razumio sam sada sve do u tančine, a i Zamjotov je sve razumio... Pa da, u jednu riječ, Rodja... riječ je o tom... Sada sam se nakitio malo... Ali to... ne mari... riječ je o tome što se ta misao... razumiješ, zaista pomalja u njih... razumiješ? To jest, nitko od njih nije smio naglas da kaže, jer je to najgadnija ludorija, a pogotovo kad su uhvatili onog ličioca, sve se raspalo i ugasilo zauvijek. A zašto su tako glupi? Onog sam Zamjotova malo istukao – neka je među nama, brate; nemoj ni natuknuti da znaš; opazio sam da je on osjetljiv; bilo je to kod Lavize – ali danas, danas je sve jasno. A što je glavno, taj Ilja Petrovič! On se onda uhvatio za tvoju nesvjesticu u uredu, ali poslije se i sam zastidio; ta ja znam...

Raskoljnikov je požudno slušao. Razumihin se izbrbljao u pijanstvu.

– Onda sam se onesvijestio jer je bila zapara, a zaudarala je uljena boja – reče Raskoljnikov.

– Još i objašnjava! Ta i nije samo boja: upala ti se spremala već mjesec dana; evo Zosimova tu! A kako je sada onaj deran utučen, ni ne sanjaš! »Nisam vrijedan«, veli, »ni koliko mali prst u toga čovjeka!« To jest, u tebe. U njega su, brate, gdjekada dobri osjećaji. A kako si mu očitao, očitao danas u »Kristalnom dvorcu«, to ti je najviše savršenstvo! Ta ti si ga u prvi mah toliko zaplašio da se tresao! Gotovo si ga natjerao da opet povjeruje u svu onu drsku besmislicu, a onda si mu odjednom – isplazio jezik: »Evo ti«, veliš, »što si započeo!« Zgažen je, uništen sada! Vještak si ti, bogami, tako im i treba! Ej, nije mene bilo ondje! Sada nije mogao da te se načeka. I Porfirij bi da se upozna s tobom...

– A... već i taj... A zašto su me ubrojili među luđake?

– To jest, nisu među luđake. Pred tobom sam se, brate, čini mi se, suviše razbrbljao... Prenerazilo ga, vidiš, onomad, što tebe zanima samo onaj jedan slučaj; sada je jasno zašto te zanima kad se znaju sve prilike... I kako te je to onda zbunilo i splelo se s bolešću... malo sam se, brate, napio, ali u njega je, đavo ga znao, nekakva osobna ideja... Velim ti: zaludio se duševnim bolestima. Ali ti pljuni na to...

Pošute obadvojica pola časa.

– Slušaj, Razumihine – progovori Raskoljnikov – hoću da ti reknem istinu: upravo sam bio kod mrtvaca, umro je neki činovnik... dao sam ondje sve svoje novce... a osim toga, ljubilo me je maloprije jedno biće, koje bi, da sam i ubio koga, također... u jednu riječ, vidio sam ondje još jedno biće... s ognjenim perom... uostalom, buncam koješta; vrlo sam slab, pridrži me... evo tu stuba...

– Što ti je! Što ti je? – pitao ga je usplahireni Razumihin.

– U glavi mi se malo vrti, ali o tome nije riječ, nego me je zaokupila sjeta, sjeta, kao žensku glavu... zaista! Pazi, što je to? Gledaj! Gledaj!

– Što je?

– Zar ne vidiš? Svjetlost u mojoj sobi, vidiš? Kroz pukotinu...

Stajali su već pred posljednjim stubama, do gazdaričinih vrata, i zbilja se odozdo primjećivalo da je u Raskoljnikovljevoj sobici svjetlost.

– Čudno! Možda je Nastasja – napomenu Razumihin.

– Nikada ona u to vrijeme ne dolazi u moju sobu, a i spava odavno, ali... meni je svejedno! Zbogom!

– Što ti? Otpratit ću te, zajedno ćemo ući!

– Znam da ćemo zajedno ući, ali bih ovdje da ti stisnem ruku i da se ovdje oprostim s tobom. Pa, ded ruku, zbogom!

– Što je tebi, Rodja?

– Ništa... hajdemo... ti ćeš biti svjedok...

Počnu se penjati uza stube, i Razumihinu sine glavom misao da Zosimov možda i pravo veli. »Eh! Smeo sam ga svojom brbljarijom!« – promrmlja on u sebi. Odjednom začuju, kad su prilazili vratima, glasove u sobi.

– Ta što je to? – zavikne Razumihin.

Raskoljnikov se prvi uhvati za vrata i otvori ih širom, otvori i stane na pragu kao ukopan.

Mati i sestra sjede u sobi i čekaju ga već sat i pol. Kako je njih najmanje očekivao, i o njima najmanje mislio, premda mu je danas iznovice javljeno da one kreću na put, da putuju, i da za kratko vrijeme stižu. Cijeli sat i pol nadmetale su se one ispitujući Nastasju, koja i sada još stoji pred njima, a već im je uspjela ispripovijedati sve potankosti. Bješe im da svisnu od straha kad su čule da je »danas pobjegao« bolestan, a kako se vidi iz pripovijedanja, svakako u bunilu. »Bože, što mu je!« Zaplakale obadvije i pretrpjele ljutu muku za to sat i pol čekanja.

Radostan, oduševljen krik dočeka Raskoljnikova kad se pojavio. Polete put njega, a on stoji kao mrtav; nepodnošljiva, iznenadna spoznaja ošinu ga poput groma. Ni ruke mu se ne dižu da ih ogrli: ne mogu. Mati i sestra ga stišću u zagrljaju. Ljube ga, smiju se, plaču... On zakorači korak, uzljulja se i svali onesviješten na pod.

Uzbuna, zaplašeni uzvici, jecaji... Razumihin, koji je stajao na pragu, uleti u sobu, prihvati bolesnika svojim snažnim rukama i ovaj se začas nađe na divanu.

– Nije ništa, nije ništa! – viče Razumihin materi i sestri. – To je nesvjestica, to je tričarija! Maloprije je rekao doktor da je njemu mnogo bolje, da je posve zdrav! Vode! Vode!... Pa, evo se već osvješćuje, pa, evo se prenuo!

Uhvati Dunečku za ruku tako čvrsto da joj je gotovo uganuo ruku i potegne je neka vidi da se »evo prenuo«. I mati i sestra gledale su Razumihina kao Providnost, ganute i zahvalne; čule su već od Nastasje kakav je njihovom Rodji, za svega bolovanja bio taj »okretni mladić«, kako ga je još te večeri, u intimnom razgovoru s Dunjom, nazvala sama Puljherija Aleksandrovna Raskoljnikova.

[1] Niža dvorska titula u carskoj Rusiji, ali i nosilac te titule.

[2] Rob (rab božji), u staroslavenskim crkvenim molitvama.

TREĆI DIO

I

Raskoljnikov se pridigne i sjedne na divan.

Mahne blago Razumihinu neka se okani tih zbrkanih vatrenih riječi što su mu potokom potekle da utješi majku i sestru, pa ih uhvati obadvije za ruke i tako se šuteći zagledavao neka dva časa sad u ovu, sad u onu. Mati se uplaši njegova pogleda. Iz toga je pogleda sijao snažan, čak bolan osjećaj, ali je bio ponešto ukočen, čak nekako mahnit. Pulherija Aleksandrovna zaplače.

Avdotja Romanovna bila je blijeda, ruka joj je drhtala u bratovoj ruci.

– Odlazite kući... s njim – izgovori on isprekidanim glasom pokazujući na Razumihina. – Do sutra; sutra će sve... Jeste li odavno došle?

– Večeras, Rodja – odgovori Puljherija Aleksandrovna. – Vlak je strašno zakasnio. Ali sada nizašto ne odlazim od tebe, Rodja! Prenoćit ću ovdje, kraj tebe...

– Ne mučite me! – reče on i razdraženo mahne rukom.

– Ja ću ostati kod njega! – zavikne Razumihin. – I neću ga napustiti ni časa; do bijesa svi oni moji ondje, makar svisnuli od jeda! Ondje moj stric predsjedava.

– Kako da vam, kako da vam zahvalim – započne Puljherija Aleksandrovna, stišćući opet Razumihinu ruke, ali Raskoljnikov je prekine iznova.

– Ne mogu, ne mogu – ponavljao je radraženo – ne mučite me! Dosta je, odlazite... Ne mogu!

– Hajdemo, mama, bar da iz sobe iziđemo načas – šapne zaplašeno Dunja. – Mi ga očigledno ubijamo.

– Ta zar da ga nakon tri godine ni ne pogledam – zaplače Puljherija Aleksandrovna.

– Stanite – zaustavi ih on opet – svi me prekidate, a meni se misli brkaju... Jeste li bile s Lužinom?

– Nismo, Rodja, ali on već zna da smo doputovale. Čule smo, Rodja, da je Petar Petrovič bio tako dobar pa te pohodio danas – dometne Puljherija Aleksandrovna nekako plašljivo.

– Jest... bio je tako dobar... Dunja, maloprije sam rekao Lužinu da ću ga sjuriti niza stube, i otjerao sam ga do đavola...

– Rodja, što ti to! Valjda... ne veliš – započne Puljherija Aleksandrovna zaplašeno, ali zastane, gledajući u Dunju.

Avdotja Romanovna se uporno zagledala u brata i čekala nastavak. O svađi im je već javila Nastasja, koliko je ona mogla da razumije i da im ispriča, pa ih je izmučila dvoumica i očekivanje.

– Dunja – nastavi Raskoljnikov s naporom – ja ne želim taj brak; moraš, dakle, odmah sutra, čim se sastanete, odbiti Lužina da se zauvijek izgubi.

– Bože moj! – zavikne Puljherija Aleksandrovna.

– Razmisli, brate, što govoriš! – započne Avdotja Romanovna žestoko, ali odmah se suspregne. – Možda sada nisi sabran, umoran si – reče ona kratko.

– U bunilu? Nisam... Ti polaziš za Lužina zbog mene. A ja ne primam žrtvu. I zato mu za sutra napiši pismo... odbij ga... Ujutro mi daj da pročitam, pa je kraj!

– Ne mogu to učiniti! – zavikne uvrijeđena djevojka. – Kojim pravom...

– Dunečka, i ti si žestoka, okani se, sutra... Zar ne vidiš... – prestraši se mati i poleti Dunji. – Ah, hajdemo, bolje je!

– Bunca on! – zavikne nakresani Razumihin. – Kako bi se inače i usudio! Sutra će mu ishlapiti sva ta ludorija... A danas ga je zaista istjerao. Tako je i bilo. Pa, a onaj se rasrdio... Istresao govoranciju, razmetao se svojim znanjem, pa otišao, podvio rep...

– Istina je dakle? – cikne Puljherija Aleksandrovna.

– Za sutra, brate – reče Dunja sa žaljenjem. – Hajdemo, mama... Zbogom, Rodja!

– Čuješ, sestro – ponovi on za njom, a upeo posljednje sile – nisam u bunilu; taj je brak podlost. Neka sam ja podlac, ali ti ne treba da budeš... bilo tko... makar ja i bio podlac, ali takvu sestru neću smatrati za sestru, ili ja, ili Lužin! Odlazite!

– Ta ti si poludio, nasilniče! – zarikne Razumihin.

Ali Raskoljnikov nije više odgovarao, a možda i nije više imao snage da odgovara. Legao na divan i potpuno iznemogao okrenuo se zidu. Avdotja Romanovna pogleda radoznalo Razumihina; crne joj se oči zablistaju; Razumihin zadršće od tog pogleda. Puljherija Aleksandrovna je stajala preneražena.

– Nipošto ne mogu otići! – šapne ona Razumihinu gotovo u očajanju. – Ostat ću ovdje, gdjegod... otpratite Dunju.

– I sve ćete pokvariti! – šapne i Razumihin, posve izbezumljen. – Iziđimo bar na stube! Nastasja, posvijetli nam! Kunem vam se – nastavi on polušapatom kad su već bili na stubama – nedavno nas je gotovo istukao, mene i doktora! Zamislite! Čak i doktora. A on se povukao da ga ne razbjesni i otišao; ostao sam dalje da pripazim, ali on se obukao i izmaknuo. I sada će izmaći ako ga budete dražili, obnoć, pa može još nešto učiniti sebi...

– Ah, što govorite!

– A i Avdotja Romanovna ne može bez vas u sobu! Sjetite se gdje stanujete! Zar vam taj podlac Petar Petrovič nije mogao najmiti stan... Uostalom, znate, ja sam pripit i zato sam... ispsovao; ne brinite se...

– Ali ću njegovoj gazdarici... – prionula Puljherija Aleksandrovna. – Namolit ću je da meni i Dunji dade kakav kutić kamo ćemo se noćas smjestiti. Ne mogu ga ostaviti ovako, ne mogu.

Dok su ovo govorili stajali su na stubama, na međustubištu, baš pred gazdaričinim vratima. Nastasja im svijetli s niže stube. Razumihin se neobično uzbudio. Još prije pola sata kad je Raskoljnikova pratio kući bio je, doduše, suviše brbljav, pa je to i osjećao, ali sasvim bodar i gotovo svjež, iako je te večeri popio mnogo vina. Ali njegovo sadašnje raspoloženje nalikuje na neki zanos, a u isti mah kao da mu je sve vino što ga je ispio opet udarilo naglo u glavu s dvostrukom snagom. Stoji s damama, uhvatio ih obadvije za ruke, pa ih nagovara i iznosi im razloge s neobičnom iskrenošću, a da ih valjda bolje uvjeri, uz svaku im gotovo riječ stiska ruke kao u tijesku, svom snagom, do boli, i guta očima Avdotju Romanovnu, nimalo se ne žacajući. One od boli trgaju gdjekad ruke iz njegove ogromne, koščate ručetine, ali on i ne zapaža što radi, nego ih još snažnije priteže sebi. Da mu zapovjede, neka se odmah, njima za volju, strmoglavi niza stube, odmah bi ih poslušao, ne premišljajući i ne skanjujući se. Puljherija Aleksandrovna, uznemirena mislima na svoga Rodju, osjeća, doduše, da je taj mladić vrlo ekscentričan i da joj prebolno stišće ruku, ali jer je istovremeno njena providnost, to neće da vidi sve te ekscentrične pojedinosti. Ali uza svu isto takvu uzbuđenost, Avdotja Romanovna, premda i nije strašljive naravi, u čudu i gotovo u strahu susretala je poglede bratova prijatelja, što gore kao oganj, i samo ono beskrajno povjerenje, što su joj ulile Nastasjine priče o tom čudnom čovjeku, suzdržava je da mu ne pokuša izmaći i majku odvući sa sobom. Shvaća ona i to da sada ne mogu više nikamo pobjeći od njega. Ali za desetak se časaka umiri prilično; u Razumihina je svojstvo da odmah sve kaže, bio on u kakvu mu drago raspoloženju, pa tako svi odmah doznaju s kim imaju posla.

– Ne možete gazdarici, to je najužasnija besmislica! – zavikne on, uvjeravajući Puljheriju Aleksandrovnu. – Pa i ako ste mu mati, razbjesnit ćete ga ako ostanete, a onda vrag zna što će biti! Slušajte što ću uraditi: sada će posjediti kod njega Nastasja, a ja ću vas otpratiti u vaš stan, jer sami ne možete ulicama; kod nas je u Petrogradu u tom... Ali, do bijesa!... Onda ću od vas odmah trknuti amo i za četvrt sata, najpoštenija riječ, donijeti glas: kako mu je, spava li ili ne spava, i sve drugo. Onda ću, slušajte, onda ću časom u svoj stan, ondje su kod mene gosti, svi su pijani, povest ću Zosimova – to je doktor što ga liječi, on sjedi sada kod mene, nije pijan; taj nije pijan, taj se nikada ne opija! Dovući ću ga Roćki i eto me odmah vama; za jedan ćete sat dobiti, dakle, o njemu dvije obavijesti – i od doktora, razumijete, od samog doktora; to nije ono kao od mene! Ako bude zlo, kunem vam se, sam ću vas dovesti ovamo, a ako bude dobro, onda lezite, pa spavajte. A ja ću prenoćiti ovdje, u hodniku, neće me ni čuti, a Zosimovu ću narediti da prenoći kod gazdarice, da bude pri ruci. Pa, što je sada bolje: vi ili doktor? Ta doktor je korisniji, korisniji. Hajdete, dakle, kući! A gazdarici ne možete; ja mogu, ali vi ne možete: neće vas pustiti, jer... jer je budala... Bit će zbog mene ljubomorna na Avdotju Romanovnu, a da znate, i na vas... Ali na Avdotju Romanovnu svakako. To je posve, posve, neobična narav! Uostalom, i ja sam glupan... Do bijesa! Hajdemo! Vjerujete li mi ili ne vjerujete?

– Hajdemo, mama – reče Avdotja Romanovna – on će zacijelo učiniti kako obećava. On je već izbavio brata, pa ako doktor bude zaista pristao da ovdje prenoći, što ćeš bolje?

– Vi, eto... vi... mene razumijete, jer ste – anđeo! – klikne Razumihin u zanosu. – Hajdemo! Nastasja, odmah gore i sjedi ondje uz njega, pri svjetlosti; doći ću za četvrt sata...

Puljherija Aleksandrovna nije se, doduše, bila posvema uvjerila, ali se više nije protivila. Razumihin ih uhvati obje pod ruku i potegne niza stube. Uostalom, i on ju je uznemirivao: »Okretan je doduše i dobar, a je li podoban izvršiti što obećava? Ta u takvu je raspoloženju!...«

– A, razumijem, mislite da sam u takvu raspoloženju! – Pogodivši njene misli, Razumihin ih prekine, koračajući svojim koračetinama po pločniku tako da su dame jedva mogle da ga stižu, ali on to nije primjećivao. – Gluparija! To jest... pijan sam kao batina, ali nije riječ o tome; nisam pijan od vina. Nego je meni udarilo u glavu kad sam vas ugledao... Ali vrlo važno za mene! Ne obraćajte pozornost; buncam, nisam vas dostojan!... Nimalo vas nisam dostojan!... A čim vas otpratim, odmah ću ovdje na kanalu izliti na glavu dva kabla vode, pa će biti u redu... Da samo znate kako vas obadvije volim! Nemojte se smijati ni srditi!... Na svakoga se srdite, ali se na mene nemojte srditi! Njegov sam prijatelj, dakle sam i vaš prijatelj. Tako bih... To sam i slutio... lanjske godine, bio je jedan takav trenutak... Uostalom, nisam nikako ni slutio, jer ste kao s neba pali. A možda neću noćas ni trenuti okom... Taj se Zosimov nedavno pobojao neće li on skrenuti pameću. Eto, zato ga ne treba uzrujavati...

– Što to govorite! – uzvikne mati.

– Zar je sam doktor govorio tako? – zapita Avdotja Romanovna zaplašena.

– Govorio je, ali nije to ono, nije nipošto. Dao mu je i lijek, prašak, vidio sam, a vi ste baš onda došli... Eh!... Bolje bi bilo da ste doputovali sutra! Dobro je što smo otišli. A za sat će vas Zosimov obavijestiti o svemu. On nije ovako pijan! Neću onda ni ja biti pijan... A zašto sam se ovako nakresao? Zato, jer su me uvukli u prepirku, prokletnici! Ta zakleo sam se da se neću prepirati... Melju oni sve koješta! Gotovo sam se potukao! Ostavio sam ondje strica da predsjedava... Ne biste vjerovali: traže potpunu bezličnost, to je njima najbitnije bivstvo! Da ne budeš svoj, nego da što manje nalikuješ na samoga sebe! To oni smatraju za najviši napredak. I bar da to lažu na svoj način, a ono...

– Slušajte! – prekine ga plašljivo Puljherija Aleksandrovna.

Ali to ga samo još raspali.

– Ta što vi mislite? – zavikne Razumihin još glasnije. – Mislite li da je zbog toga ovako, jer oni lažu? Besmislica? Volim kad lažu! Laganje je jedina čovječja povlastica koju nemaju drugi organizmi. Slaži, pa ćeš doprijeti do istine! Zato i jesam čovjek jer lažem. Ni do koje istine nisu ljudi doprli dok nisu ponajprije četrnaest puta slagali, a možda i sto i četrnaest puta. To je nekako i na čast, ali mi ne znamo ni da slažemo svojim mozgom! Laži ti meni, ali laži na svoj način, i ja ću te onda poljubiti. Slagati na svoj način, to ti je gotovo bolje od istine, od uvijek jednake tuđe istine; u prvom si slučaju čovjek, a u drugom si samo ptica! Istina neće pobjeći, a život možeš utući; bilo je primjera. A što ćemo sada? Svi mi, svi do jednoga, što se tiče znanosti, naobrazbe, mišljenja, pronalazaka, ideala, želja, liberalizma, razbora, iskustva i svega, svega, svega, svega, svega, sjedimo još vazda u pripravnom gimnazijskom razredu! Svidjelo nam se da se tuđom pameću promećemo – navikli smo se! Je li istina? Govorim li istinu? – vikao je Razumihin, pa tresao i stiskao damama ruke. – Je li istina?

– O, bože moj, ne znam – izgovori bijedna Puljherija Aleksandrovna.

– Istina je, istina... premda se ne slažem s vama u svemu – dometne ozbiljno Avdotja Romanovna i odmah zatim cikne, jer joj je do boli sada stisnuo ruku.

– Istina? Vi velite da je istina? Pa, onda ste nakon toga vi... vi... – zavikne on u oduševljenju. – Vi ste vrutak dobrote, čistoće, razuma i... savršenosti! Dajte mi ruku, dajte... i vi dajte svoju, hoću da vam poljubim ruke ovdje, odmah, klečeći!

I on klekne nasred pločnika, koji je tada, na svu sreću, bio prazan.

– Okanite se, molim vas, što to radite? – zavikne Puljherija Aleksandrovna, strahovito usplahirena.

– Ustanite, ustanite! – nasmije se i uznemiri i Dunja.

– Nizašto, dok mi ne date ruke! Eto tako, dosta, ustao sam, hajdemo! Nesretan sam zvekan, nisam vas dostojan, i pijan sam, i stidim se... Nisam dostojan da vas ljubim, ali prignuti se pred vama, dužnost je svakoga tko god nije pravi skot! Ja sam se i prignuo... Evo vašeg prenoćišta, i već samo zbog toga je imao pravo Rodion što je nedavno istjerao vašega Petra Petroviča! Kako vas je smio smjestiti u ovakvo prenoćište? To je skandal! Znate li koga ovamo puštaju? A vi ste eto zaručnica! Vi ste zaručnica, je li? Pa, onda vam ja nakon toga kažem da je vaš zaručnik podlac!

– Slušajte, gospodine Razumihine, zaboravljate... – započne Puljherija Aleksandrovna.

– Jest, jest, pravo velite, zaboravljam se, stid me! – trgne se Razumihin. – Ali... ali... ne možete se srditi na mene što ovako govorim! Jer iskreno govorim, a ne poradi toga što... hm! to bi bilo podlo, i u jednu riječ, ne poradi toga što sam u vas... hm! ali, neka, ne treba, neću reći, zašto, ne smijem!... A mi smo svi ono onomad shvatili, čim je ušao, da to nije čovjek našega društva. Ne zato što je došao nakovrčane kose od frizera, ne zato što se brzo stao razmetati svojom pameću, nego zato jer je on njuškalo i špekulant, jer je škrtac i licemjer, a to se vidi... Mislite da je on uman? Nije, on je glupan, glupan! Pa zar je on vama par? O, bože moj! Vidite gospođo – zastane on odjednom, penjući se već uza stube prema sobama – oni su kod mene doduše svi pijani, ali su zato svi pošteni, pa ako mi i lažemo, jer ovo i ja lažem, ipak ćemo dolagati naposljetku do istine, jer svi smo na plemenitu putu, a Petar Petrovič... nije na plemenitu putu. Maloprije sam ih doduše ispsovao na pasja kola, ali ih sve poštujem; čak i Zamjotova, ako baš i ne poštujem, a ono bar volim, jer on je štene! Dapače i onoga skota Zosimova, jer je pošten i razumije posao... Ali dosta je, sve je rečeno i oprošteno. Oprošteno? Je li? Pa hajdemo! Znam taj hodnik, bivao sam tu; evo tu, u trećoj sobi, dogodio se skandal... Onda, gdje stanujete? Koji broj? Osam? Zaključajte se dakle preko noći, nikoga ne puštajte! Za četvrt ću se sata vratiti s viješću, a opet za pola sata sa Zosimovom, vidjet ćete! Zbogom, hitim!

– Bože moj, Dunečka, što će to biti? – reče Puljherija Aleksandrovna, obraćajući se kćeri uzbuđeno i zaplašeno.

– Umirite se, mama – odgovori Dunja, skidajući šešir i ogrtač. – Sam nam je Bog poslao toga gospodina, premda dolazi pravo s neke pijanke. U njega se možemo pouzdati, uvjeravam vas. I sve što je on već učinio bratu...

– Ah, Dunečka, bog bi ga znao hoće li on doći! I kako sam mogla pristati da ostavim Rodju!... Nisam ni sanjala, ni sanjala, da ću ga ovako zateći! Kako je bio surov, kao da nam se ne rad...

Suze joj navru na oči.

– Nije, nije tako, mama. Niste razabrali, samo ste plakali. On je ubijen od teške bolesti, to je uzrok svemu.

– Ah, ta bolest! Nešto će se dogoditi, nešto će se dogoditi! I kako je govorio s tobom, Dunja – reče mati, plašljivo zagledavajući kćeri u oči, da pročita sve što misli, već napola utješena tim što sama Dunja brani Rodju, a sigurno mu i oprašta. – Uvjerena sam da će se on sutra pribrati – dometne, ispitujući do kraja.

– A uvjerena sam da će on i sutra govoriti isto ovako... o tom – odreže Advdotja Romanovna, i to je bio, naravno, svršetak razgovora, jer je to bila tema o kojoj se Puljherija Aleksandrovna i suviše bojala sada razgovarati. Dunja priđe materi i poljubi je. Mati je šuteći zagrli. Onda sjedne, uzrujano očekujući da se Razumihin vrati i počne plašljivo pratiti pogledom kćerku koja je, skrstivši ruke, također u iščekivanju, počela hodati gore-dolje po sobi i razmišljati. To zamišljeno hodanje iz kuta u kut obična je navada Avdotje Romanovne, i mati se vazda bojala da je u takvim trenucima trgne iz misli.

Razumihin je, razumije se, bio smiješan sa svojom nenadanom strašću što je u pijanstvu planula prema Avdotji Romanovnoj; ali mnogi bi mu, i da nije toga njegova ekscentričnoga raspoloženja, oprostio možda kad bi pogledao Avdotju Romanovnu, osobito sada, kako se nujna i zamišljena, skrštenih ruku, ushodala po sobi. Avdotja Romanovna je vrlo lijepa, visoka, divna stasa, snažna, samouvjerena. To joj kazuje svaka kretnja, a ipak to ne oduzima njezinim kretnjama ni mekoću ni draž. Licem nalikuje na brata, ali se može reći da je krasotica. Kosa joj je tamnoplava, nešto svjetlija nego u brata, oči gotovo crne, blistave, ponosite, a u isti mah gdjekada, časomice, neobično blage. Blijeda je, ali joj bljedoća nije bolesna i lice joj sija svježinom i zdravljem. Usta su joj nešto malena, a donja je usnica, svježa i rumena, malčice iskočila naprijed s bradom – jedina nepravilnost na tom prekrasnom licu, koja mu, uostalom, daje neku osobitu značajnost i kao neku bahatost. Lice joj je uvijek više ozbiljno nego veselo, te zamišljeno; ali, kako pristaje tom licu smiješak, kako mu pristaje smijeh, veseo, mlad, slobodan! Nije ni čudo da je vatreni, iskreni, priprosti, čestiti, snažan kao div, pijani Razumihin, koji nikada nije vidio ništa nalik, od prvoga pogleda izgubio glavu. Uz to mu je slučaj, kao namjerno, pokazao Dunju prvi put baš u najljepšem trenu ljubavi i radosti pri sastanku s bratom. Vidio je onda kako joj je zadrhtala donja usna negodujući zbog drskih i nezahvalnih, okrutnih bratovih naloga – i nije se mogao suspregnuti.

Rekao je, uostalom, istinu kad je u pijanstvu izbrbljao na stubama da će ekscentrična Raskoljnikovljeva gazdarica, Praskovja Pavlovna, biti ljubomorna poradi njega ne samo na Avdotju Romanovnu nego možda i na samu Puljheriju Aleksandrovnu. Puljherija Aleksandrovna ima doduše već četrdeset i tri godine, ali joj je lice još uščuvalo ostatke nekadašnje ljepote, a i čini se mnogo mlađom nego što je zbilja, kako to gotovo svagda biva u žena koje su do starosti očuvale vedar duh, svježinu dojmljivosti i časnu, čistu toplinu srca. Da uzgred reknemo: uščuvati sve to, jedino je sredstvo da se ne izgubi ljepota i u starosti. Kosa joj je već započela sijedjeti i rijediti se, sitne se bore odavno naborale oko očiju, obrazi upali i osušili se od brige i jada, a ipak je to lice bilo krasno. To je slika i prilika Dunečkina lica, ali prije dvadeset godina, i bez ovakve donje usne, koja u nje ne strči. Puljherija Aleksandrovna je osjećajna, ali ne do otužnosti, plašljiva je i popustljiva, ali samo donekle; mnogo može da dopusti, na mnogo može da pristane, čak i na ono što je protivno njenu uvjerenju, ali je uvijek postojala jedna crta časti, načela i krajnjih uvjerenja, i nema te prilike koja bi je mogla primorati da je prekorači.

Prvih dvadeset časaka nakon Razumihinova odlaska začuju se dva tiha, ali brza udarca o vrata; on se vratio.

– Neću ući, nemam kada! – požuri se on kad su mu otvorile vrata. – Spava kao zaklan, divno, mirno, i dao bog da odspava deset sati. Kod njega je Nastasja; naredio sam joj da ne odlazi dok ne dođem. Sada ću dovući Zosimova, on će vas obavijestiti, a onda se pružite i vi; umorili ste se do zla boga, vidim...

I on otrči od njih niz hodnik.

– Okretan i... odan mladić – klikne Puljherija Aleksandrovna izvanredno obradovana.

– Sjajan čovjek, čini se! – odgovori Avdotja Romanovna nekako vatreno i opet se ushoda gore-dolje po sobi.

Gotovo nakon sata začuju se opet koraci u hodniku i opet kucanje o vrata. Njih su dvije čekale, vjerujući sada tvrdo Razumihinovu obećanju: i zbilja mu je pošlo za rukom da dovuče Zosimova. Zosimov je bio odmah pristao da ode s gozbe i da pohodi Raskoljnikova; ali damama je pošao preko volje i s velikim nepovjerenjem, jer se nije uzdao u pijanoga Razumihina. Ali mu se samoljublje odmah umiri, a čak se osjeti i polaskanim, kad je razabrao da su ga zaista očekivali kao proročište. Posjedi točno deset časaka i posve mu uspije da uvjeri i umiri Puljheriju Aleksandrovnu. Govorio je neobično usrdno ali suzdržljivo i nekako nasilu ozbiljno, sasvim kao liječnik od dvadeset i sedam godina na važnoj konzultaciji, nijednom riječju nije zastranio od srži i nije odao ni najmanje želje da s damama stupi u osobniji i bliži odnos. Kad je još pri dolasku zamijetio koliko je zamamno lijepa Avdotja Romanovna, odmah se potrudi da je za cijeloga posjeta uopće ne primjećuje, te se obraćao jedino Puljheriji Aleksandrovnoj. Zbog svega toga obuzimalo ga je neobično nutarnje zadovoljstvo. O bolesniku je pak kazao da je u ovaj čas, kako on sudi, u raspoloženju koje sasvim zadovoljava. A po njegovu opažanju toj su bolesti, osim loših materijalnih prilika i živovanja za posljednjih mjeseci, još i neki moralni uzroci, »ta je bolest, može se reći, proizvod mnogih zamršenih, moralnih i materijalnih dojmova, trzavica, strahovanja, briga, nekih ideja... i tako dalje.« Kad je pak uzgred opazio da je Avdotja Romanovna počela osobito pozorno slušati, Zosimov se opširnije raspričao o toj temi. A na uzbuđeno i plašljivo pitanje Puljherije Aleksandrovne o tom »da postoji tobože sumnja o ludilu«, odgovorio je mirnim i iskrenim smiješkom da su razduhali njegove riječi; kod bolesnika se opaža, doduše, da je utuvio nešto u glavu što je nalik na monomaniju – jer on se, Zosimov, sada bavi tom zanimljivom granom medicine – ali treba se sjetiti da je bolesnik gotovo do današnjeg dana bio u bunilu, i... i, naravno, dolazak njegove rodbine okrijepit će ga, rastresti i spasonosno će djelovati na njega – »ako se samo budu mogla izbjeći osobita nova uzbuđenja« – dometne on važno. Onda ustane, uljudno se i prijazno pokloni, ispraćen blagosiljanjem, žarkom zahvalnošću, molbama i čak ručicom Avdotje Romanovne, koju nije ni tražio nego mu se sama pružila, te iziđe izvanredno zadovoljan svojim posjetom i još zadovoljniji samim sobom.

– A govorit ćemo sutra; legnite odmah svakako! – završi Razumihin odlazeći sa Zosimovom. – Sutra ću vas obavijestiti što god budem ranije mogao.

– Al’ je zamamna djevojčica Avdotja Romanovna! – napomenu Zosimov kad iziđoše na ulicu i umalo da se nije obliznuo.

– Zamamna! Ti veliš zamamna! – rekne Razumihin, nasrne na Zosimova i zgrabi ga za grlo. – Ako se ikada usudiš... Razumiješ li? Razumiješ? – viče on, trese ga za ovratnik i pritiskuje uza zid... – Jesi čuo?

– Ta pusti me, pijani đavole! – brani se Zosimov.

A onda, kad ga je već ispustio, pogleda ga pozorno i odjednom prasne u smijeh. Razumihin je stajao pred njim, spuštenih ruku, namršten, u ozbiljnoj dvoumici.

– Razumije se, pravi sam magarac – progovori on, mračan kao oblak. – Ali... i ti si također.

– Nisam, brate, nisam nipošto. Ne maštam o glupostima.

Krenu šuteći, a tek kad su se približili Raskoljnikovljevu stanu, šutnju prekine Razumihin, neobično zabrinut.

– Slušaj – reče on Zosimovu. – Ti si sjajan momak, ali si, uza sva svoja loša svojstva, još i ženskar, znam ja, i to prljav ženskar. Ti si nervozna, slaba ništarija, ti si zvekast, ugojio si se i ničega ne možeš da se odrekneš – a to ja zovem prljavštinom, jer do prljavštine baš i dovodi. Ti si tako omekoputio, te, priznajem, nikako ne razumijem kako uza sve to možeš da budeš dobar i, štoviše, požrtvovan liječnik. Na perinama spava (doktor!), a po noći ustaje zbog bolesnika! Za tri godine nećeš više ustajati zbog bolesnika... Ali, do đavola, nije riječ o tom, nego o ovom: danas ćeš noćiti u gazdaričinu stanu (teškom sam je mukom nagovorio!), a ja u kuhinji; eto vam prilike da se bliže upoznate! Nije ono što ti misliš! Nema onome ni traga, brate...

– Pa ja i ne mislim.

– Tu ti je, brate, stidljivost, šutljivost, plašljivost, ljuta nevinost, a uza sve to – uzdasi, i topi se kao vosak, topi se! Izbavi me od nje, tako ti svih vragova na svijetu! Prezamamna!... do neba ću ti zahvaliti.

Zosimov prasne u još slađi smijeh.

– Što te je spopalo? Što će mi ona?

– Uvjeravam te; nije teška muka; smućkaj štogod i govori, samo sjedi kraj nje i govori. Uz to si i doktor, pa je počni liječiti od nečega. Kunem ti se, nećeš se pokajati. Kod nje se nalazi glasovir, i ti znaš da ja malko drndam; znam jednu pjesmicu, rusku, pravu: »Suze ću žarke roniti«... Ona voli prave pjesme – e, pa od pjesme je i započelo; a ti si na glasoviru virtuoz, majstor, Rubinstein... Uvjeravam te, nećeš se pokajati!

– Pa jesi li joj naobećavao koješta, što li? Napismeno? Obećao joj možda da ćeš je uzeti...

– Ništa, ništa, ništa od svega toga! A i nije ona nipošto takva; njoj je Čebarov...

– Pa okani je se!

– Ta ne mogu je samo tako ostaviti!

– Zašto ne možeš?

– Nekako ne mogu, pa eto! Ima tu neki zanimljivi razlog.

– Pa zašto si je zamamljivao?

– Nisam ja nju nikako zamamljivao, nego sam možda ja sam zamamljen, po svojoj gluposti, a njoj će svejedno biti bio ja ili ti, samo neka tkogod sjedi do nje i uzdiše. Tu ti je, brate... Ne mogu ti to iskazati, tu ti je... ali, ti eto znaš dobro matematiku, i sada se još baviš njome, znam... počni dakle njoj nizati integralni račun, tako mi boga, ne šalim se, ozbiljno govorim, svejedno će joj biti: ona će te gledati i uzdisat će, i tako godinu dana bez prestanka. Govorio sam joj, među inim, tako dugo, dva dana zaredom, o pruskoj gospodskoj palači (jer o čemu bih i govorio s njom!) – a ona je samo uzdisala i topila se! Samo da joj nisi ni pisnuo o ljubavi – plašljiva je, odmah trne – ali se pričinjaj da se ne možeš otrgnuti od nje – pa je dosta. Strahovito udobno, sasvim kao kod kuće; čitaj, sjedi, lezi, piši... I poljubiti je smiješ, samo oprezno...

– Pa što će mi ona?

– Eh, ne mogu nikako da ti objasnim! Vidiš: vas ste dvoje kao stvoreni jedno za drugo! I prije sam mislio na tebe... Ta ti ćeš i završiti ovako! Zar ti dakle nije svejedno: bio prije ili kasnije? Tu ti je, brate, takvo perinsko načelo – eh, pa i nije samo perinsko! Tu te privlači: tu je konac svijeta, sidro, tiho pristanište, zemljin pupak, temelj svijeta na tri ribe, esencija palačinki, masnih pašteta, večernjeg samovara, tihih uzdisaja i toplih dušanki, ugrijanog ležaja – pa, kao da si već umro, a onamo si još živ, obadvije slasti u jedan mah! Ali, do đavola, ja sam ti se, brate, zabrbljao, vrijeme je snu! Slušaj, noću se budim, pa ću otići da ga pogledam. Ali ništa, ludorija, sve je dobro. Nemoj se previše uznemirivati, a ako hoćeš, svrati i ti kojiput. A čim primijetiš išta, buncanje na primjer, ili vrućicu, ili štogod, odmah me probudi. Uostalom, ne može biti...

II

Zabrinut i ozbiljan probudi se Razumihin sutradan u osam sati. Mnogo mu se novih i neočekivanih dvoumica javilo toga jutra. Nije prije ni mislio da će se ovako probuditi. Sjećao se do posljednje sitnice svega jučerašnjega, te je shvaćao da mu se dogodilo nešto što nije svakidašnje, da je primio u sebe dojam koji mu dosad nije bio poznat i koji nimalo ne nalikuje na sve pređašnje. U isti mu je mah jasno bilo u svijesti da je ta sanjarija, što mu se razbuktala u glavi, do krajnosti neostvariva – tako neostvariva, te se dapače zastidio i brže prešao na druge, svakidašnje brige i dvoumice što su mu ostale u nasljedstvo od »prokletoga jučerašnjeg dana«.

Najstrašnije mu je kad se sjeti kako se jučer pokazao »niskim i gadnim«, ne samo zato što je bio pijan nego zato što je iskoristio djevojčin položaj, te u glupoj, brzopletoj ljubomornosti grdio njena vjerenika, a onamo niti zna njihov odnos i obaveze, niti zna čestito samog čovjeka. A i kakvo ima pravo da sudi o njemu tako brzo i prenagljeno! I tko ga je zvao da bude sudac! I zar bi se ovakvo biće, kao Avdotja Romanovna, podavala za novce nevrijednu čovjeku! Ima dakle i u njega nešto što vrijedi. Prenoćište! A otkud je mogao zaista i znati da je to takvo prenoćište? Ta on sprema stan... pi, kako je sve to nisko! I kakvo mu je opravdanje što je bio pijan? Glup izgovor koji ga ponizuje još gore! U vinu je istina, a istina je eto sva i izrečena, »to jest, izrečena je sva prljavština njegova zavidna, gruba srca!« I zar on, Razumihin, smije iole i sanjati o tom? Tko je on u usporedbi s djevojkom – on, pijani vikač, jučerašnji hvalisavac? »Zar može da bude takve cinične i smiješne usporedbe?« Razumihin pocrvenje očajno od te misli i iznenada mu, kao navlaš, baš u taj tren, jasno padne na pamet kako je jučer stajao na stubištu i govorio njima da će gazdarica zbog njega biti ljubomorna na Avdotju Romanovnu... To je već bilo nesnošljivo. Razmahne iz sve snage i tresne šakom po kuhinjskom ognjištu, ozlijedi ruku i izbije jednu opeku.

»Naravno«, progunđa on u sebi nakon časa, osjećajući neko samoponiženje, »naravno, sve se te gadarije ne mogu više nikada uljepšati ni zbrisati... ne vrijedi dakle ni misliti o tome, nego se treba šuteći javiti i... izvršiti svoje dužnosti... također šuteći i... ne moliti za oproštenje, i ništa ne govoriti, i... i sada je, naravno, već sve propalo!«

A ipak, kad se oblačio, ogleda svoju odjeću brižnije nego što je običavao. Drugih haljina i nema, a da ih i ima, ne bi ih možda obukao, »baš ih navlaš ne bih obukao«. Ali opet ne smije nikako ostati cinik i prljav musavac: nema prava vrijeđati tuđe osjećaje, pogotovu kad im je potreban i same ga zovu da dođe. Očetka brižno odjeću. Rublje je pak na njem uvijek prilično; u tom on vazda pazi na čistoću.

Umije se toga jutra pomno – u Nastasje se našao sapun – opere kosu, vrat i osobito ruke. A kad iskrsne pitanje: bi li obrijao četine ili ne bi (Praskovja Pavlovna je imala krasnih britava, što su joj ostale od pokojnoga gospodina Zarnicina), riješi to pitanje niječno i čak u bijesu. »Neka ostane ovako! Još bi pomislile da sam se obrijao radi... svakako bi pomislile! Nizašto na svijetu!«

»I... i glavno je, tako je grub, prljav, vladanje mu je krčmarsko, i... i recimo, da je i on, bar nešto, ali ipak čestit čovjek... pa, zašto da se ponosi time što je čestit čovjek? Svatko treba da bude čestit čovjek i uz to što čistiji... i ipak (sjeća se) bilo je i u njega takvih poslova... nisu baš nepošteni, ali ipak...! A kakvih je zamisli bivalo! Hm!... i da sve to usporedi s Avdotjom Romanovnom. Ali, do đavola! Pa neka! Baš i hoću da budem tako prljav, musav, krčmarski, pljujem ja na to! Još i gore hoću!...«

U takvim ga monolozima zatekne Zosimov, koji je prenoćio u gostinskoj sobi Praskovje Pavlovne.

Ide on kući i na odlasku požuri da pogleda bolesnika. Razumihin mu javi da spava kao mrtav. Zosimov naredi da ga ne budi dok se sam ne prene. A on obeća da će se vratiti u jedanaest sati.

– Ako samo bude kod kuće – priklopi on. – Ih, do đavola! Nisi svome bolesniku gospodar, pa ded ga onda liječi! Znaš li, hoće li on njima, ili će one doći amo?

– One će doći, mislim – odgovori Razumihin, koji je razumio zašto ga pita – i razgovarat će, razumije se, o svojim obiteljskim poslovima. Ja ću otići. Ti kao doktor imaš veće pravo od mene.

– Nisam ispovjednik, doći ću i otići ću; imam dosta posla i bez njih.

– Neprilično mi je jedno – prekine ga Razumihin namršten. – Jučer sam mu u pijanstvu putem nabrbljao svakakvih gluposti... svakakvih... među ostalim i to da se bojiš nije li on... sklon ludilu...

– To si izbrbljao i damama.

– Znam da je glupo! Volja te, bij me! A zaista, jesi li tvrdo uvjeren u to?

– To je besmislica, velim ti; kakvo tvrdo uvjerenje! Sam si ga opisao da je monoman kad si me doveo njemu... E, a jučer smo ga još podjarili, to jest ti onim pripovijedanjem... o ličiocu, krasan razgovor, jer on je od toga možda i poludio. Da sam točno znao što se onda dogodilo u uredu i da ga je ondje neki gad onom sumnjom... uvrijedio, hm... ne bih bio jučer dopustio takav razgovor. Ta ovakvi monomani stvaraju od kapi ocean, a bajku vide na javi... Koliko se sjećam iz tog jučerašnjeg Zamjotovljeva pričanja, meni je napola jasno. Ali što! Znam slučaj kako jedan hipohondar od četrdeset godina nije mogao da podnese što mu se svaki dan za stolom podruguje deran od osam godina, pa ga je zaklao! A tu, on sav u dronjcima, bezobraznik kvartovski, bolest u začetku, i takva sumnja! I to bijesnom hipohondru. Uz takvu ljutu, neiskazanu taštinu! Od toga ti je možda i buknula sva bolest! Ali, do đavola! Zbilja, taj je Zamjotov zaista mio momčić, samo hm!... nije to morao pripovijedati jučer. Brbljavac je strahovit.

– Pa kome je pripovijedao! Meni i tebi.

– I Porfiriju.

– A što onda ako je pripovjedio Porfiriju?

– Zbilja, možeš li imalo utjecati na te, majku i sestru? Morale bi danas opreznije s njim...

– A što je on toliko protiv toga Lužina? Čovjek ima novaca, njoj nije, čini se, mrzak... a one nemaju ni prebijene pare? A?

– A što ispituješ? – uzvikne Razumihin razdraženo. – Otkud bih znao imaju li ili nemaju? Zapitaj sam, možda ćeš doznati...

– Pi, kako si ti gdjekada glup! Još si mamuran od jučer... Do viđenja; zahvali svojoj Praskovji Pavlovnoj u moje ime za noćište. Zaključala se, na moje dobro jutro kroz vrata nije ni odgovorila, a ustala je u sedam sati, samovar joj je kroz hodnik donesen iz kuhinje... Nisam bio udostojen ni da joj ugledam lice.

Upravo u devet sati dođe Razumihin u Bakalejevljevo svratište. Dame su ga već odavno iščekivale u histeričnu nestrpljenju. Ustale su u sedam sati ili još ranije. On uđe mračan kao noć, nespretno im se pokloni i odmah se rasrdi zbog toga, razumije se, u sebi. Ali se preračunao: Puljherija Aleksandrovna mu odmah pritrča, uhvati ga za obadvije ruke i gotovo ih poljubi. On pogleda plašljivo Avdotju Romanovnu, ali i na tom je uznošljivom licu bila u taj čas tolika zahvalnost i prijateljstvo, takvo potpuno i neočekivano poštovanje (mjesto tobožnjih podrugljivih pogleda i nehotičnog, loše prikrivanoga prezira), te bi mu bilo upravo i lakše da su ga dočekali pogrdama, jer ga ovo zbuni i suviše. Na svu sreću, tema za razgovor bila je spremna, i on je se brže prihvati.

Kad je Puljherija Aleksandrovna čula da se »još nije probudio«, ali da »je sve vrlo dobro«, reče da je i bolje tako, »jer ona vruće, vruće, vruće želi, da se najprije porazgovori«. Slijedilo je pitanje o čaju i poziv da pije s njima: one nisu još ni same pile, nego su čekale Razumihina. Avdotja Romanovna zazvoni, a na taj se zov javi prljav odrpanac. Naruče čaj i napokon im ga serviraju, ali tako prljavo i neprilično da se dame zastidješe. Razumihin žestoko opsuje takav stan, ali se onda sjeti Lužina, zbuni se i neobično obraduje kad se napokon stadoše redati bez prekida pitanja Puljherije Aleksandrovne.

Odgovarajući na pitanja, govorio je tri četvrti sata, neprestano prekidan i zapitkivan, te im ispripovijeda sve glavnije i važnije zgode što ih je znao iz posljednje godine života Rodiona Romanoviča, a na kraju im opširno opriča i njegovu bolest. Mnogo, uostalom, ispusti, a i morao je ispustiti, među ostalim i onaj prizor na redarstvu sa svim posljedicama. Njegovo pripovijedanje su slušale požudno, ali kad je pomislio da je već završio i zadovoljio slušateljice, bi mu jasno da, po njihovu mišljenju, nije zapravo još ni počeo.

– Recite mi, recite mi, što vi mislite... ah, oprostite, još ne znam vaše ime – užurbala se Puljherija Aleksandrovna.

– Dmitrij Prokofjič.

– Neobično bih dakle, Dmitriju Prokofjiču, neobično željela da znam... kako on uopće... sada promatra stvari, to jest, da me razumijete, kako bih vam kazala, to jest, da bolje reknem: što on voli, što ne voli? Je li on vazda ovako razdražljiv? Kakve su mu želje i, da tako reknem, maštanja, ako se može kazati? Što ga se evo baš sada doima osobito? U jednu riječ, voljela bih...

– Ah, mama, zar se može na sve to odgovoriti ovako najedanput! – napomenu Dunja.

– Ah, bože moj, ta nisam ni sanjala, ni sanjala, Dmitriju Prokofjiču, da ću ga zateći ovakva.

– To je sasvim prirodno – odgovori Dmitrij Prokofjič. – Ja nemam matere, a stric mi svake godine dolazi ovamo i gotovo me svaki put ne pozna, čak ni po vanjštini, a razuman je čovjek; e, a za tri godine, kako niste skupa, mnogo je vode proteklo. Pa što bih vam rekao? Poznajem Rodiona godinu i pol: mrzovoljan je, mrk, nadmen i ponosit; u posljednje je vrijeme (a možda je i davno prije bio) nepovjerljiv i hipohondričan. Velikodušan je i dobar. Svoje osjećaje ne voli pokazivati, te mu je draže da bude surov, nego da riječima iskaže što mu je na srcu. Ali gdjekada nije nimalo hipohondričan, nego jednostavno hladan i bešćutan do nečovječnosti, kao da se u njemu redom odmjenjuju dva oprečna značaja. Strahovito je gdjekada nerazgovorljiv! Nikad nema vremena, svi mu smetaju, a onamo leži, ništa ne radi. Nije podrugljiv, ali to nije zato što ne bi bio dosjetljiv, nego kao da nema vremena za takve trice. Ne sluša do kraja što mu se govori. Nikada se ne zanima za ono za što se u taj čas zanimaju drugi. Strašno visoko cijeni sebe i, čini se, kao da ima donekle pravo na to. Pa, što još?... Čini mi se, vaš će dolazak djelovati spasonosno na njega.

– Ah, dao bog! – klikne Puljherija Aleksandrovna, izmučena onim što je Razumihin ispričao o njenom Rodji.

A Razumihin pogleda napokon hrabrije Avdotju Romanovnu. Često ju je pogledavao za razgovora, ali letimično, samo na trenutak, i opet odvraćao pogled. Avdotja Romanovna je čas sjedala za sto i pozorno slušala, čas ustajala i opet počinjala po svom običaju hodati iz kuta u kut, skrštenih ruku, stisnutih usnica, te ponekad zapitkivala, ne prekidajući hoda, zamišljena. I ona je imala običaj da ne sluša do kraja što joj se govori. Odjevena je bila u neku zagasitu haljinu od lake materije, a oko vrata nosila bijeli prozirni šal. Po mnogim znacima, Razumihin je odmah primijetio da je položaj obiju žena vrlo bijedan. Da je Avdotja Romanovna odjevena kao kraljica, ne bi se valjda ništa bojao; ali sada, možda baš zato što je ovako siromaški odjevena i što je uočio sve te jadne prilike, obuze mu srce strah i on se počne bojati za svaku svoju riječ, za svaku kretnju; ni onako se nije uzdao u sebe, a to mu je bilo pogotovu na nepriliku.

– Štošta ste nam zanimljivo pripovjedili o bratovu značaju i... pripovjedili ste to nepristrano. To je dobro; mislila sam da zamirete pred njim – napomenu sa smiješkom Avdotja Romanovna. – Čini se, a bit će zacijelo da je tu riječ o nekoj ženi – dometne ona u dvoumici.

– To nisam govorio; uostalom, možda imate i u tom pravo, samo...

– Što?

– Ta on ne voli nikoga; možda i neće nikoga zavoljeti – odbrusi Razumihin.

– To jest, nije kadar zavoljeti?

– A znate, Avdotja Romanovna, neobično ste nalik na brata, čak u svemu! – istrese on odjednom i sam se iznenadivši, ali se odmah sjeti što joj je upravo rekao o bratu, te se zacrveni kao rak i posve zbuni.

Avdotja se Romanovna morade nasmijati gledajući ga.

– Što se tiče Rodje, varate se vjerojatno obadvoje – prihvati riječ Puljherija Aleksandrovna, donekle pogođena. – Ne govorim o ovom što je sada, Dunja. Ono što piše Petar Petrovič u ovom pismu... i što smo mislile ja i ti – možda nije istina, ali ne biste mogli ni zamisliti, Dmitriju Prokofjiču, kako je on fantastičan, i kako bih rekla, hirovit. Nikada se nisam mogla pouzdati u njegov značaj, ni onda kad mu je bilo istom petnaest godina. Uvjerena sam da bi on i sada mogao odjednom učiniti štogod od sebe, što ne bi nikada nitko ni zamislio da učini... Evo odmah ovo: znate li kako je on mene prije godinu i pol prenerazio, uzrujao i gotovo ubio, kad je bio naumio da uzme onu, kako se zove – kćer te Zarnicine, svoje gazdarice?

– Znate li što pobliže o tome? – zapita Avdotja Romanovna.

– Mislite – nastavi Puljherija Aleksandrovna raspaljena – da bi njega suzdržale tada moje suze, moje molbe, moja bolest, moja smrt, možda od jada, naša siromaština? Mirne bi duše prekoračio sve te zapreke. A zar on, zar nas on ne voli?

– O tom mi nije sam nikada ništa govorio – odgovori Razumihin oprezno – ali sam štošta čuo od same gospođe Zarnicine, koja također nije baš, na svoj način, govorljiva, a što sam čuo, to je nekako zaista neobično.

– A što ste, što ste čuli? – zapitaju u isti mah obadvije.

– Ta baš ništa što bi bilo osobito. Doznao sam samo da ni samoj gospođi Zarnicinoj nije bio po volji taj brak, koji je već bio uglavljen i do koga nije došlo samo zbog smrti zaručnice... Osim toga, vele, nije zaručnica bila nimalo lijepa, to jest, kažu da je bila i ružna... i tako bolesna, i... i čudna, uostalom, čini se, da je imala neke vrline. Svakako je imala valjda neke vrline; inače se ništa ne bi moglo razumjeti... Ni miraza nije imala, ali on ne bi ni računao na miraz... U tome je uopće teško suditi.

– Uvjerena sam da je bila valjana djevojka – napomenu kratko Avdotja Romanovna.

– Bog mi oprostio, a ja sam se onda ipak poradovala njenoj smrti, premda i ne znam tko bi od njih upropastio koga: on nju, ili ona njega? – završi Puljherija Aleksandrovna; onda započne opet ispitivati o jučerašnjoj sceni između Rodje i Lužina, oprezno, zapinjući i neprestano pogledavajući Dunju, što je ovoj očigledno bilo vrlo neugodno.

Ta je zgoda, vidi se, uznemiruje gore od svega, tako da se straši i trese. Razumihin joj ispripovijeda sve iznovice, potanko, ali sada dometne i svoj sud: on otvoreno okrivi Raskoljnikova da je namjerice uvrijedio Petra Petroviča, pa ga je sada malo ispričavao bolešću.

– To je on smislio još prije bolesti – priklopi.

– I ja mislim tako – reče Puljherija Aleksandrovna utučena.

Ali je veoma iznenadi što Razumihin o Petru Petroviču govori sada ovako oprezno i čak kao s nekim poštovanjem. To iznenadi i Avdotju Romanovnu.

– Šta mislite, dakle, o Petru Petroviču? – nije se mogla suzdržati Puljherija Aleksandrovna da ne zapita.

– O budućem mužu vaše kćeri ne mogu misliti drugačije – odgovori Razumihin odlučno i vatreno – i ne velim to samo iz uobičajene uljudnosti, nego zato... zato... pa, već i zato što je Avdotja Romanovna izvoljela sama, dobrovoljno, odabrati toga čovjeka. A jučer sam ga ružio zato jer sam bio pijan i još... lud, jest, lud, skrenuo pameću, posve... i danas se stidim!

Pocrvenje i zašutje. Avdotja Romanovna plane, ali ne prekine šutnju. Od onoga časa kako su započeli o Lužinu ona nije progovorila ni riječi.

A međutim je Puljherija Aleksandrovna očito u neprilici kad je ona ne pomaže. Najzad će reći, zapinjući i neprestano pogledavajući kćer, da je sada nešto neobično zabrinjava.

– Vidite, Dmitriju Prokofjiču – započne – bit ću posve iskrena prema Dmitriju Prokofjiču, Dunečka?

– Pa naravno, mama – odobri Avdotja Romanovna.

– Evo, što je – požuri se ona, kao da se breme svalilo s nje što smije da kazuje svoj jad. – Jutros smo vrlo rano dobile od Petra Petroviča pismo, kao odgovor na našu jučerašnju vijest o dolasku. Vidite, jučer nas je trebao da dočeka na kolodvoru, kako je i obećao. Mjesto toga je došao na kolodvor da nas dočeka nekakav lakaj, s adresom ovog prenoćišta i da nam pokaže put, a Petar Petrovič nam poručio da će ovamo doći danas izjutra. Mjesto toga nam je stigao jutros od njega evo ovaj list... Najbolje da ga sami pročitate; tu ima jedna točka koja me veoma uznemiruje... odmah ćete vidjeti kakva je to točka, i... recite mi iskreno svoje mišljenje, Dmitriju Prokofjiču! Vi znate bolje od svih Rodjin značaj i bolje od svih možete da posavjetujete. Velim vam unaprijed da je Dunečka sve već odlučila, odjedanput, ali ja, ja još ne znam kako bih postupila... i sve sam čekala vas.

Razumihin rasklopi list, obilježen jučerašnjim datumom, i pročita ovo:

»Milostiva gospođo Puljherijo Aleksandrovna, čast mi je obavijestiti Vas da sam nenadano bio spriječen te Vas nisam mogao dočekati na peronu, ali sam zato poslao veoma spretna čovjeka. Isto tako neću imati čast ni sutra ujutro da se sastanem s Vama poradi neodgodivih poslova u senatu i kako ne bih smetao Vašem rodbinskom sastanku s Vašim sinom a Avdotji Romanovnoj s bratom. Bit će mi pak čast da Vas pohodim i da Vas pozdravim u Vašem stanu istom sutra, točno u osam sati uvečer, pri čemu se usuđujem priklopiti uvjerljivu i nepopustljivu svoju molbu da našem zajedničkom sastanku ne bio bio nazočan Rodion Romanovič, pošto me je nečuveno i neuljudno uvrijedio pri mom posjetu kad je bio bolestan, a osim toga mi je potrebno objasniti se s Vama potanko zbog nečega o čemu bih želio da doznam Vaše tumačenje. Čast mi je uz to obavijestiti unaprijed da ću, ako bih, protivno svojoj molbi, sreo ondje Rodiona Romanoviča, biti prisiljen da se odmah udaljim, te onda krivite sami sebe. Pišem to, držeći na umu, da je Rodion Romanovič, koji se pri mome posjetu činio onako bolesnim, nakon dva sata odjednom ozdravio, pa kad je krenuo od kuće, može doći i do Vas. Uvjerio sam se pak o tom na rođene oči, u stanu jednog pijanca, koga su pregazili konji, te je od toga umro, a njegovoj je kćeri, djevojci nevaljala vladanja, dao jučer oko dvadeset i pet rubalja, pod izlikom da je za pogreb, što je mene veoma začudilo, jer znam s kolikom ste mukom skupili tu svotu. Preporučujući se poštovanoj Avdotji Romanovnoj, molim da izvolite primiti uvjerenje poštovanja i odanosti.

Vašeg pokornog sluge

P. Lužina

– Što da sad radim, Dmitriju Prokofjiču? – zapita Puljherija Aleksandrovna gotovo plačući. – Ta kako bih Rodji rekla da ne dolazi? Jučer je uporno navaljivao da odbijemo Petra Petroviča, a sada nam se zabranjuje da njega samoga ne smijemo primiti! Ali on će baš navlaš doći kad dozna, i... što će onda biti?

– Postupite onako kako je odlučila Avdotja Romanovna – odgovori Razumihin mirno i odmah.

– Ah, bože moj! Ona veli... bogzna šta ona govori, a ne objašnjava mi cilja! Ona veli da će biti bolje, to jest, ne bolje, nego da svakako, tobože, treba da i Rodja baš večeras dođe u osam sati i da se oni svakako sastanu... A ja mu nisam kanila ni pismo pokazivati, nego nekako lukavo udesiti, vašom pomoći, da ne dođe... jer je on veoma lakosrd... A i ništa ne znam o tom kakav je to pijanac umro, i kakva je to kći, i kako je mogao toj kćeri dati posljednje svoje novce... što...

– Što ste teškom mukom skucali, mama – dometne Avdotja Romanovna.

– On jučer nije bio priseban – nujno će Razumihin. – Da znate što je on jučer napravio u gostionici, doduše pametno... Hm! O nekom pokojniku i o nekoj djevojci zaista mi je nešto govorio jučer kad smo se vraćali kući, ali nisam razumio ni riječi... Ustalom, i ja sam jučer...

– Najbolje je, mama, da odemo same njemu; ondje ćemo, uvjeravam vas, odmah vidjeti što treba da uradimo, a već je i vrijeme! Gospode! Jedanaest sati! – uzvikne ona kad je pogledala na svoj divni zlatni, emajlirani sat, što joj je visio o vratu na tankom mletačkom lančiću i nikako se nije slagao s njenom opravom.

»Zaručnikov dar«, pomisli Razumihin.

– Ah, vrijeme !... Vrijeme je, Dunečka, vrijeme – uzbuni se i uzvrpolji Puljherija Aleksandrovna. – Još će pomisliti da se srdimo zbog jučerašnjeg kad tako dugo ne dolazimo. Ah, bože moj!

Dok je to govorila, brže je zaogrtala ogrtač i naticala šešir; obukla se i Dunečka. Rukavice su joj bile iznošene, pa i razderane, i Razumihin je to opazio, a ipak je ta očita siromaština njihove odjeće davala obadvjema damama kao neku osobitu dostojanstvenost, kako to svagda biva u onih koji znaju da nose siromašku odjeću. Razumihin je sa poštovanjem gledao Dunečku i ponosio se što će je on voditi.

»Ona kraljica«, mislio je u sebi, »što je u tamnici krpila svoje čarape, u tom je trenutka bila podobna pravoj kraljici i jošte podobnija nego za vrijeme sjajnih svečanosti i nastupa.«

– Bože moj! – uzvikne Puljherija Aleksandrovna. – Zar sam mogla i sanjati da ću se bojati sastanka sa sinom, dragim Rodjom, kao što se sada bojim!... Bojim se, Dmitriju Prokofjiču! – dometne ona, plašljivo ga pogledavši.

– Ne bojte se, mama – reče Dunja ljubeći je – nego vjerujte u njega! Ja vjerujem.

– Ah, bože moj! I ja vjerujem, ali svu noć nisam ni okom trenula! – zajaukne jadnica.

Iziđu na ulicu.

– Znaš, Dunečka, kad sam pred jutro malo drijemnula, prisnila mi se odjednom pokojna Marfa Petrovna... i sva u bjelini... pristupila mi, uhvatila me za ruku, a glavom mi maše, i tako oštro, oštro, kao da me kori... Sluti li to na dobro? Ah, bože moj, Dmitriju Prokofjiču, vi ne znate još: Marfa Petrovna je umrla!

– Ne, ne znam; koja Marfa Petrovna?

– Naglo! I pomislite...

– Poslije, mama – umiješa se Dunja. – Ta gospodin još i ne zna tko je Marfa Petrovna.

– Ah, ne znate? A ja sam mislila da već sve znate. Oprostite mi, Dmitriju Prokofjiču, meni se ovih dana jednostavno pamet muti. Zaista vas smatram za našu providnost, zato sam bila tako uvjerena da već sve znate. Smatram vas za svog rođenoga... Nemojte se srditi što ovako govorim. Ah, bože moj, što vam je to na desnoj ruci? Ozlijedili ste se?

– Jesam, ozlijedio sam se – promrmlja Razumihin obradovan.

– Gdjekad govorim suviše od srca, tako da me Dunja popravlja... Ali, bože moj, u kakvoj on sobici stanuje! I ta žena, gazdarica njegova, smatra to za sobu? Slušajte, velite da on ne voli odavati što mu je na srcu, pa ću mu možda dodijati svojim... slabostima?... Ne biste li me poučili, Dmitriju Prokofjiču, kako da govorim s njim? Posve sam, znate, zbunjena.

– Nemojte ga suviše ispitivati ni o čemu ako budete vidjeli da se mršti; pogotovo ga nemojte mnogo pitati za zdravlje: on to ne voli.

– Ah, Dmitriju Prokofjiču, kako je teško biti mati! Ali evo i tih stuba... Kako su strahovite stube!

– Problijedjeli ste, mama, umirite se, draga – reče Dunja, umiljavajući joj se. – Treba da bude sretan što vas vidi, a vi se ovako kinjite – dometne i oči joj bljesnu.

– Pričekajte, najprije ću pogledati je li se probudio.

Dame pođu polako za Razumihinom, koji je pred njima išao uza stube, a kad stignu na treći kat pred gazdaričina vrata, primijete da su gazdaričina vrata malo odškrinuta, te ih iz pomrčine promatraju dva oštra, crna oka. Ali kad im se pogledi sretoše, vrata se naglo zalupe i toliko grunu da je Puljherija Aleksandrovna gotovo zaviknula od straha.

III

– Zdrav je! Zdrav! – veselo im dovikne Zosimov kad su ulazili.

Došao on još prije desetak časaka i sjedi u svome jučerašnjem kutu na divanu. U protivnom kutu sjedi Raskoljnikov, posve odjeven, dapače brižno umiven i očešljan, što već odavno nije činio. Soba se za čas napuni, ali se Nastasja ipak ugurala za posjetiocima i počela slušati.

Raskoljnikov je zaista bio gotovo posve zdrav, pogotovo kad se usporedi s jučerašnjim danom, samo veoma blijed, rastresen i mrk. Vanjštinom je nalikovao na ranjenika, ili na čovjeka koji trpi strašnu fizičku bol: obrve namrštio, usne stisnuo, oči mu gore. Govorio je malo i preko volje, kao na silu ili po dužnosti, a u kretnjama mu se pojavljivao gdjekada neki nemir.

Da mu je još samo povoj na ruci ili kapica od tafta na prstu, sasvim bi nalikovao na čovjeka kome se gnoji prst, ili kome je ozlijeđena ruka, ili nešto slično.

Ali i to blijedo, mrko lice ozari na časak kao neki sjaj kad uđoše mati i sestra, ali od toga mu se pojavi na licu mjesto pređašnje turobne rastresenosti, samo još ljuća muka. Sjaj se ubrzo ugasi, ali muka ostade, te Zosimov, koji je motrio i proučavao svoga pacijenta sa svim mladim žarom liječnika novajlije, primijeti, začudo, na njemu kad su mu došle njegove, mjesto radosti, neku tešku, skrivenu odlučnost da koji sat otrpi mučenje kome ne može izbjeći. Vidio ja zatim kako ga gotovo svaka riječ u razgovoru dira u neku ranu i pozljeđuje je; ali u isti se mah i zadivi donekle jučerašnjem monomanu, koji je jučer na svaku riječ zapadao gotovo u bijes, a danas umije vladati sobom i prikrivati svoje osjećaje.

– Jest, vidim sada i sam da sam gotovo posve zdrav – reče Raskoljnikov, prijazno ljubeći mater i sestru, tako da je Puljherija Aleksandrovna odmah zasjala od radosti – a to ne govorim više kao jučer – dometne on, obraćajući se Razumihinu i prijateljski mu stišćući ruku.

– Čak sam mu se danas i začudio – započne Zosimov, koji se veoma obradovao pridošlicama, jer mu je već za deset časaka bio presušio razgovor s bolesnikom. – Za tri-četiri dana, ako ovako pođe, bit će posve kako je i bilo, to jest, kako je bilo prije mjesec dana, ili prije dva... ili možda i tri? Ta to se odavno i počelo pripremati... a? Priznajete li sada da ste možda i sami krivi? – dometne on oprezno se smiješeći, kao da se još vazda boji neće li ga bilo čime razdražiti.

– Može doista biti – odvrati Raskoljnikov hladno.

– To govorim zato – nastavi Zosimov koji se bio pomamio – jer jedino o vama ovisi hoćete li posve ozdraviti. Sada, kad se već može razgovarati s vama, želim vam utuviti da se svakako moraju ukloniti prvi, da tako reknem, osnovni uzroci, koji su pripomogli da ste se razboljeli; onda ćete se izliječiti, a ako ne bude tako, bit će vam još i gore. Te prve uzroke ne znam, ali su vama, naravno, poznati. Uman ste čovjek, te ste, naravno, promatrali sebe. Meni se čini da se poremećenost u vas pojavila nekako u isti mah kad ste napustili sveučilište. Ne smijete ostajati bez posla, te bi vam, čini mi se, mogao mnogo pomoći rad i čvrsto postavljen cilj.

– Jest, jest, sasvim pravo velite... upisat ću se što prije na sveučilište, a onda će sve poći... kao po loju...

Zosimov, koji je svoje mudre savjete počeo davati donekle i zbog isticanja pred damama, prilično se prenerazi nanovo kad je završio besjedu i pogledao svoga slušatelja, te mu na licu primijetio odlučan smiješak. Uostalom, to potraje samo časak. Puljherija Aleksandrovna počne odmah zahvaljivati Zosimovu, osobito što ih je noćas posjetio u svratištu.

– Što, on je bio kod vas i noću? – zapita Raskoljnikov i kao da se uzbunio. – Ni vi dakle niste spavali nakon puta?

– Ah, Rodja, ta to je sve bilo do dva sata. Ja i Dunja i kod kuće ne liježemo nikada prije dva sata.

– Ni sam ne znam kako da mu zahvalim – nastavi Raskoljnikov, pa se odjednom namršti i skunji. – Da i ne govorim o novcu... oprostite što to spominjem – obrati se on Zosimovu. – Ne znam čime sam zavrijedio da mi iskazujete takvu osobitu brigu? Jednostavno ne razumijem... i... čak me tišti, jer mi je nerazumljivo, iskreno vam velim.

– Ta nemojte se žestiti – nasmije se Zosimov na silu – pomislite da ste moj prvi bolesnik, a liječnik koji je istom započeo praksu voli svoje prve pacijente kao rođenu djecu, gdjekoji se pak i zaljubljuje u njih. A eto u mene nema baš mnogo pacijenata.

– O njemu i ne govorim – nastavi Raskoljnikov pokazujući na Razumihina – ali ni on nije od mene vidio ništa do samih uvreda i briga.

– Al’ bunca! Što si danas ovako osjećajan? – zavikne Razumihin.

Da je bio pronicaviji, vidio bi da tu nema nipošto osjećajnosti, nego nešto sasvim oprečno. Ali Avdotja Romanovna primijeti to. Ona je uzrujana oštro promatrala brata.

– O vama, mama, ne smijem ni govoriti – nastavi on, kao da je jutros naučio zadaću. – Tek sam danas nekako razabrao koliku ste muku mučili jučer ovdje čekajući me.

Kad je to izgovorio, pruži odjednom ruku sestri, šuteći i smješkajući se. Ali taj smiješak odražavaše sada istiniti, iskreni osjećaj. Dunja mu odmah prihvati ruku i toplo je stisne, obradovana i zahvalna. Prvi se put obraća sada njoj nakon jučerašnje razmirice. Majčino lice ozari ushit i sreća kad je vidjela ovu konačnu i šutljivu pomirbu brata i sestre.

– Zbog toga eto i volim njega – šapne Razumihin, koji u svemu pretjeruje, te se odrješito okrene na stolici. – Takve su u njega geste!...

»I kako on to sve zgodno čini«, mislila je mati. »Kako su plemenite pobude u njega i kako je jednostavno, nježno završio svu tu jučerašnju nepriliku sa sestrom – tek time što je u zgodan čas pružio ruku i lijepo je pogledao... Kako su mu krasne oči i kako mu je cijelo lice krasno!... On je i ljepši od Dunečke... Ali, bože moj, kakva mu je odjeća, kako je strašno odjeven!... Raznosač u trgovini Afanasija Ivanoviča, Vasja, bolje je odjeven!... I sama bih mu, mislim, htjela poletjeti i zagrliti ga... i zaplakati – ali se bojim, bojim... kakav li je on, Gospode! Govori evo prijazno, ali se bojim! Ta čega se bojim?...

– Ah, Rodja, nećeš ni vjerovati – progovori ona odjednom da brže odgovori na njegovu napomenu – kako smo jučer ja i Dunja bile... nesretne! Sada je sve prošlo i svršilo se, i svi smo sretni, pa mogu da ti pripovjedim. Pomisli, jurimo amo da te zagrlimo, gotovo pravo iz vagona, a ta žena... a, eto je! Zdravo, Nastasja!... kaže nam odjednom da si u pijanskom ludilu, pa si upravo pobjegao kradom od doktora, u bunilu, na ulicu, te su odjurili za tobom da te traže. Ne bi vjerovao kako nam je bilo. Meni se odmah prikazalo kako je tragično poginuo poručnik Potančikov, znanac naš, prijatelj tvoga oca – ti ga se, Rodja, ne sjećaš – i on je u pijanskom ludilu isto tako istrčao na ulicu i napolju pao u studenac, sutradan su ga istom izvadili. A mi smo, razumije se, još i gore pomislili. Htjedosmo poletjeti da potražimo Petra Petroviča, pa da bar uz njegovu pomoć... ta mi smo bile same samcate – otegne ona žalostivim glasom, a onda odjednom zapne, jer se sjetila da je još prilično opasno zapodjevati razgovor o Petru Petroviču, sve ako su »svi opet posve sretni«.

– Jest, jest... sve je to naravno gadno... – promrmlja kao odgovor Raskoljnikov, ali tako rastreseno i nepažljivo da ga je Dunečka preneražena pogledala.

– Što sam ono htio? – nastavi on mučeći se da se sjeti. – Da: nemojte, molim vas, mama, i ti, Dunečka, misliti da vam nisam kanio danas prvi doći, i da sam čekao da vi dođete.

– Ta što ti to govoriš, Rodja! – klikne Puljherija Aleksandrovna također začuđeno.

»Što on to radi, kao da nam po nekoj dužnosti odvraća?« pomisli Dunečka. »I miri se, i za oproštenje moli, kao da službu služi, ili kao da je nabubao napamet zadaću.«

– Upravo sam se probudio i htio da vas pohodim, ali me je zadržala odjeća; zaboravio sam joj jučer reći... Nastasji... da ispere tu krv... Istom sada sam dospio da se obučem.

– Krv! Kakvu krv? – uzbuni se Puljherija Aleksandrovna.

– To je... nemojte se uzrujavati! Krv je otud što sam jučer, kad sam tumarao nekako u bunilu, naišao na pregažena čovjeka... činovnika...

– U bunilu? Ta ti se evo svega sjećaš – prekine ga Razumihin.

– Istina je – odgovori mu Raskoljnikov nekako osobito brižno – sjećam se svega, do najsitnije sitnice, ali eto: zašto sam to učinio, i onamo otišao, i govorio to, ne znam valjano da objasnim.

– Isuviše poznata pojava – uplete se Zosimov. Izvršenje djela gdjekada je majstorsko, veoma lukavo, ali upravljanje postupcima, osnova postupaka, zbrkani su i zavise od različitih nezdravih dojmova. Nalik na san.

»A to i valja što on misli da sam gotovo lud čovjek«, pomisli Raskoljnikov.

– Onda su i zdravi isto takvi – napomenu Dunečka uznemireno gledajući Zosimova.

– Prilično ste dobro napomenuli – odgovori on. – U tom smo smislu zaista svi mi, i veoma često, gotovo ludi, te se samo malo razlikujemo, jer su »bolesnici« mahnitiji od nas; zato tu treba jasno odrediti granicu. Ali skladna čovjeka, istina je, gotovo i nema, na desetke, a možda i na mnoge stotine tisuća nalazi se po jedan, ali je i to prilično slab primjerak...

Svi se namrštiše na riječ »mahnit«, što ju je neoprezno izlanuo Zosimov kad se razbrbljao o svojoj omiljenoj temi. Raskoljnikov je sjedio, kao da i ne čuje, zamišljen, čudna smiješka na blijedim usnama. Svejednako je nešto premišljao.

– Što je, dakle, s tim pregaženim? Prekinuo sam te! – zavikne pobrže Razumihin.

– Što? – trgne se Raskoljnikov kao iza sna. – Da... zamrljao sam se krvlju kad sam pomagao da ga prenesemo u stan... Zbilja, mama, učinio sam jučer nešto neoprostivo, kao da zaista nisam bio pri pameti. Jučer sam sve one novce što ste mi poslali dao... njegovoj ženi... za pogreb. Udovica sada, sušičava, jadna žena... troje sitne siročadi, gladni... prazna kuća... i još jedna kći ima... Možda biste i sami dali da ste vidjeli... Priznajem, uostalom, da nisam imao nikakva prava, pogotovo kad znam kako ste skucali te novce. Ako ćeš da pomažeš, treba ponajprije da imaš pravo na to, a inače: »Crevez, chiens, si vous n’Gtes pas contents«.[1] – On se nasmije. – Je li tako, Dunja?

– Ne, nije tako – odgovori Dunja odrješito.

– Eh! Pa, i ti... imaš namjera!... – promrmlja on, pogleda je gotovo kivno i podrugljivo joj se nasmiješi. – Morao sam na to misliti... Što ćeš, i za pohvalu je; tebi je pak bolje... a doći ćeš do takve granice, te ako je ne prekoračiš, bit ćeš nesretna; a ako je prekoračiš, možda još nesretnija... Ali sve je to ludorija! – dometne on zlovoljno, ljuteći se što se nehotice zaletio. – Htio sam samo reći da vas, mama, molim za oproštenje – završi on oštro i otržito.

– Nemoj, Rodja! Vjerujem da je sve dobro što ti činiš! – reče obradovana mati.

– Ne vjerujete – odgovori on i usta mu se nakrive od osmijeha. Nastane šutnja. Nešto je bilo napeto u cijelom tom razgovoru, i u šutnji, i u izmirenju, i u praštanju, i svi su to osjećali.

»Kao da me se boje«, mislio je Raskoljnikov, gledajući ispod oka mater i sestru. Puljherija Aleksandrovna zaista se sve gore plašila što je god više šutjela.

»Dok nisam bio s njima, čini mi se, volio sam ih«, sine mu glavom.

– Znaš, Rodja, umrla je Marfa Petrovna! – istrči odjednom Puljherija Aleksandrovna.

– Koja Marfa Petrovna?

– Ah, bože moj, ta Marfa Petrovna Svidrigajlova! Onoliko sam ti pisala o njoj.

– A-a-a, jest, sjećam se... Umrla dakle? Ah, zbilja? – trgne se on naglo kao da se probudio. – Zar umrla? A od čega?

– Pomisli, naprasno! – užurba se Puljherija Aleksandrovna, ohrabrena njegovom radoznalošću. – I baš onda kad sam ti ono pismo otpravila, baš onog istog dana! Pomisli, onaj strahoviti čovjek kao da je i skrivio njenu smrt. Vele da ju je nemilo istukao!

– Zar su oni tako živjeli? – zapita Raskoljnikov, obraćajući se sestri.

– Nisu, baš naprotiv. Prema njoj je on bio uvijek strpljiv, čak uljudan. U mnogim je zgodama i suviše popuštao njenoj naravi, punih sedam godina... Nekako odjednom izgubi strpljenje.

– Bit će da on nije, dakle, nipošto tako strašan kad je sedam godina izdržao? Ti, Dunečka, čini mi se, braniš njega?

– Ne, ne, užasan je to čovjek! Užasnijeg čovjeka ne bih znala ni zamisliti – odvrati Dunja, te gotovo protrne, namršti obrve i zamisli se.

– Dogodilo se to u njih izjutra – nastavi Puljherija Aleksandrovna žurno. – Nakon toga naredila ona odmah neka upregnu konje da se odmah odveze u grad, jer je ona u takvim prilikama svagda odlazila u grad; za ručkom je, vele, jela s velikim tekom...

– Onako istučena?

– U nje je, uostalom, navijek bila ta... navika; čim bi poručala, odmah bi otišla u kupaonicu da ne zakasni na put... Znaš, ona se ondje nekako liječila kupanjem; kod njih je hladan izvor, i ona se u njemu kupala svaki dan, pa tek što je ušla u vodu, udarila je kap!

– Koješta! – dobaci Zosimov.

– A je li ju jako istukao?

– Ta to je svejedno – oglasi se Dunja.

– Hm! Uostalom, zar možete, mama, ovakve tričarije pripovijedati – progovori Raskoljnikov razdraženo i nekako nehotice.

– Ah, mili moj, ta nisam znala o čemu bih i govorila – izlane se Puljherija Aleksandrovna.

– Zar se svi vi bojite mene, što li? – zapita on, iskrivivši usta na smiješak.

– To je prava istina – odgovori Dunja, gledajući bratu oštro u lice. – Kad se mama penjala uza stube, križala se čak od straha.

Lice joj se naceri kao u grču.

– Ah, što ti to, Dunja! Nemoj se, Rodja, srditi, molim te... Čemu ti to, Dunja! – progovori Puljherija Aleksandrovna zbunjeno. – Istina je, putem ovamo neprestano sam maštala u vagonu: kako ćemo se sastati, kako ćemo jedno drugom ispripovijedati sve... tako sam bila sretna da ni puta nisam vidjela! Ma što mi je! I sada sam sretna... Čemu, ti, Dunja... Sretna sam već zato što tebe, Rodja, vidim...

– Nemojte, mama – promrmlja on smeten, ne gledajući je, i stisne joj ruku. – Dospjet ćemo se narazgovarati!

Kad je to izgovorio, iznenada se zbuni, problijedi; opet mu jedan skorašnji užasni osjećaj prođe poput hladne jeze dušom i opet mu bi jasno, sasvim jasno i razumljivo da je ovoga trena izrekao užasnu laž, jer ne samo da neće nikada dospjeti da se narazgovaraju, nego on sada ni o čemu više nikada i ni s kim ne može govoriti. Tako je snažan bio dojam te misli što ga muči da se na časak gotovo sasvim zanio, te ustao i, ne gledajući nikoga, pošao iz sobe.

– Što ti je? – zavikne Razumihin, hvatajući ga za ruku.

Sjedne on opet, i počne se šuteći ogledavati; svi su ga motrili u čudu.

– A što ste svi ovako dosadni! – zavikne odjednom, sasvim iznenada. – Recite nešto! Zašto i da sjedimo ovako! Pa, počnite! De da se razgovaramo... Skupili se i šutimo... Pa, bilo što!

– Hvala bogu! A ja sam mislila da ga hvata ono jučerašnje! – reče Puljherija Aleksandrovna prekriživši se.

– Što ti je, Rodja? – upita nepovjerljivo Avdotja Romanovna.

– Tako, ništa, sjetio sam se nečega – odgovori on i naglo se nasmije.

– Ako je samo to, onda je dobro! A ono sam i ja već bio pomislio... – progunđa Zosimov ustajući s divana. – Ali ja moram ići; svratit ću možda još... ako zateknem...

Pokloni se i ode.

– Tako krasan čovjek! – napomenu Puljherija Aleksandrovna.

– Jest, krasan, divan, naobražen, uman – progovori odjednom Raskoljnikov nekako nenadano brzopleto i nekom sve dotad neobičnom živahnošću. – Ne sjećam se više gdje sam ga prije bolesti sretao... Čini mi se, sretao sam ga negdje... Evo i ovaj je također dobar čovjek! – mahne on glavom na Razumihina. – Sviđa li ti se on, Dunja? – zapita iznenada i nasmije se bogzna zašto.

– Neobično – odgovori Dunja.

– Ih, kakav si ti... krmak! – izgovori Razumihin neobično zbunjen, zacrvenje se i ustane sa stolice.

Puljherija Aleksandrovna se tiho osmjehnu, a Raskoljnikov zakikoće na sav glas.

– Ta kamo ćeš?

– I ja ću... moram.

– Nipošto ne moraš, ostaj! Zosimov je otišao, pa sada moraš i ti! Ne odlazi... A koliko je sati? Ima li dvanaest? Kako je divan tvoj sat, Dunja! A što ste opet zašutjeli? Neprestano govorim ja, te ja...

– To je poklon Marfe Petrovne – odgovori Dunja.

– I skupocjen sat – priklopi Puljherija Aleksandrovna.

– A-a-a? Kako je velik, gotovo i nije ženski sat.

– Volim takav – reče Dunja.

»Nije dakle zaručnikov poklon«, pomisli Razumihin i obraduje se nečem.

– A ja sam mislio da je to Lužinov poklon – napomenu Raskoljnikov.

– Nije, nije on još ništa poklonio Dunečki...

– A-a-a! Sjećate li se, mama, bio sam zaljubljen i htio sam da se oženim – iznenada će on, gledajući mater, preneraženu neočekivanim obratom i tonom kako je progovorio o tom.

– Ah, dragi moj, sjećam se!

Puljherija Aleksandrovna zgleda se s Dunečkom i Razumihinom.

– Hm!... Sjećam! A što da vam pripovjedim? I sam se slabo osjećam. Bila je tako bolesna djevojčica – nastavi on, i kao da se opet zamislio i skunjio – vazda boležljiva; prosjacima je voljela da dariva i uvijek je sanjala o samostanima, a jednom je briznula u plač kad mi je o tom počela govoriti; jest, jest... sjećam se... dobro se sjećam. Mala je ludica bila ona... Ne znam zaista zašto sam je zamilovao, valjda zato što je neprekidno bolovala... Da je još bila hroma ili gurava, vjerojatno bih je bio još jače zavolio... (Nasmiješi se turobno.) Jest... bila je to neka proljetna tlapnja...

– Ne, nije riječ samo o proljetnoj tlapnji – klikne Dunečka u zanosu.

On pogleda sestru pozorno i napeto, ali nije čuo ili nije razumio njenih riječi. Onda duboko zamišljen ustane, pristupi materi, poljubi je, vrati se na svoje mjesto i sjedne.

– Ti je i sada još voliš? – zapita tronuto Puljherija Aleksandrovna.

– Nju? Sada? Ah... vi o njoj govorite! Ne volim! Kao da je sve ovo sada na drugom svijetu... i tako daleko. Pa kao da se sve to oko nas i ne zbiva ovdje...

Pogleda ih nježno.

– Evo i vas... kao da vas gledam iz daljine od tisuću vrsta... A đavo bi ga znao zašto mi i govorimo o tom! I čemu ispitivati! – dometne on ljutito i zašuti, griskajući nokte i opet tonući u misli.

– Kakav ti je ružan stan, Rodja, pravi lijes – progovori Puljherija Aleksandrovna, prekidajući šutnju. – Vjerujem da si postao takav melankolik donekle od ovakva stana...

– Stan?... odvrati on rastreseno. – Jest, stan je mnogo pripomogao... i ja sam mislio o tom... A da samo znate, mama, kakvu ste neobičnu misao iskazali evo sada – dometne on i čudno se nasmiješi.

Još malo, i on ne bi mogao više trpjeti to društvo, svoje, koje nije vidio tri godine, ni taj rođački ton u razgovoru, iako se nema o čemu razgovarati. Ali on ima jedan neodgodivi posao koji se mora pošto-poto obaviti svakako još danas – tako je on odlučio maloprije kad se probudio. Sada se on obraduje tom poslu kao izbavljenju.

– Znaš što, Dunja – započne on ozbiljno i suho – ja te, razumije se, molim da mi oprostiš ono jučerašnje, ali smatram za svoju dužnost napomenuti tebi da ne odstupam od svog glavnog zahtjeva. Ili ja, ili Lužin. Neka sam ja podlac; ali ti ne treba da budeš. Jedan od nas dvojice. Ako pak pođeš za Lužina, od onog te trenutka ne smatram više za sestru.

– Rodja, Rodja! Ta to je isto kao i jučer! – klikne turobno Puljherija Aleksandrovna – I to što ti vazda krstiš sebe podlacem nikako ne podnosim! I sinoć si isto tako!

– Brate – odgovori Dunja odlučno i isto onako suho – u svemu tome se varaš. Noćas sam razmislila i pronašla u čemu se varaš. Sve je u tom, što ti, čini mi se, misliš da se ja tobože žrtvujem nekom i za nekog. Ali nipošto nije tako. Udajem se jednostavno zbog sebe, jer je meni samoj teško, a onda će mi, dabome, biti drago ako budem mogla pomoći svojoj rodbini, ali to nije glavni povod moje odlučnosti...

»Laže!« mislio je Raskoljnikov i od bijesa grizao nokte. »Ponosita je! Neće da prizna da kani biti dobrotvorka! Uznošljivost! O, podli značajevi! I kad vole, kao da mrze... O, kako mrzim... sve njih!«

– U jednu riječ, udajem se za Petra Petroviča zato – nastavi Dunja – jer od dva zla odabirem manje. Kanim pošteno izvršiti sve što on od mene očekuje, dakle, ne varam ga... Zašto si se sada nasmiješio?

I ona plane, a u očima joj sine gnjev.

– Sve ćeš izvršiti? – zapita on smiješeći se zajedljivo.

– Do neke granice. I manira i način prosidbe Petra Petroviča pokazali su mi odmah šta on treba. On sebe, dabome, cijeni, možda i previše, ali se nadam da će cijeniti i mene... Zašto se opet smiješ?

– A zašto se ti opet crveniš? Ti, sestro, lažeš, ti namjerice lažeš, jedino iz ženske tvrdoglavosti, da bude po tvome, a ne po mome... Ti ne možeš poštovati Lužina: vidio sam ga i govorio s njim. Ti se dakle prodaješ za novac, postupaš, dakle, svakako podlo, a meni je drago što bar možeš da se crveniš!

– Nije istina, ne lažem!... – zavikne Dunečka, gubeći posve hladnokrvnost. – Ne bih se udavala za njega kad ne bih bila uvjerena da me on poštuje i još kako cijeni; za nj ne bih polazila kad ne bih bila tvrdo uvjerena da i ja mogu njega da poštujem. Na svu sreću, o tom se mogu uvjeriti pouzdano i još danas. Takav brak nije dakle podlost, kako ti veliš! A sve da i imaš pravo, sve da sam se zaista odlučila na podlost – zar nije nesmiljeno od tebe da ovako govoriš sa mnom? Zašto tražiš od mene junaštvo koga u tebe samoga možda nema? To je silništvo, to je nasilje! Ako upropastim koga, upropastit ću jedino sebe... Još nisam nikoga zaklala!... Što me gledaš tako? Što si tako problijedio? Rodja, što ti je? Rodja, dragi!...

– Gospode! U nesvijest si ga natjerala! – zavikne Puljherija Aleksandrovna...

– Nije, nije... tričarije... Nije ništa!... Malo mi se zavrtjelo u glavi. Nikako nije nesvjestica... Vi neprestano o toj nesvjestici!... Hm! Da... što ono htjedoh? Da: kako ćeš se ti to uvjeriti još danas da ga možeš poštovati i da on tebe... cijeni, što li, kako si rekla? Ti si rekla, čini mi se, danas? Ili sam krivo čuo?

– Mama, pokažite pismo Petra Petroviča – reče Dunečka.

Puljherija Aleksandrovna mu drhtavim rukama dade pismo. On ga uze neobično radoznalo. Ali prije nego što će ga rasklopiti, pogleda iznenada Dunečku kao u čudu.

– Čudno je to – progovori on polagano kao da ga je odjednom prenerazila nova misao – što sam se toliko upeo? Čemu sva ta vika? Udaj se za koga hoćeš!

Govorio je to kao da govori sam sebi, ali je izgovorio naglas i neko vrijeme gledao sestru kao zaprepašten.

Rasklopi napokon pismo, vazda još onako neobično začuđen; onda počne čitati polako, pozorno, i pročita dva puta. Puljherija Aleksandrovna se strašno uznemiri, a i svi su očekivali nešto neobično.

– To mi je čudno – započne on razmislivši malo, vraćajući materi pismo, ali ne obraćajući se nikome posebno – ta on vodi parnice, odvjetnik je, i razgovor mu je čak takav... poletan – a, gle, kako nepismeno piše!

Svi se uzbude; ovo nisu nikako očekivali.

– Ta svi oni pišu ovako – otržito će Razumihin.

– Zar si pročitao?

– Jesam.

– Mi smo mu pokazali, Rodja, mi smo se... savjetovali maloprije – započne zbunjena Puljherija Aleksandrovna.

– To je zapravo sudski stil – prekine je Razumihin. – Sudski se spisi još ovako pišu.

– Sudski? Jest, baš sudski, poslovni... Nije baš osobito nepismeno, ali nije baš ni osobito literarno; poslovno!

– Petar Petrovič i ne taji da se školovao sirotinjski, pa i hvalio se da je sam sebi prokrčio put – napomenu Avdotja Romanovna, nešto uvrijeđena novim bratovim tonom.

– Pa kad se hvali, i ima čim, ne poričem. Ti si se, sestro, čini mi se, uvrijedila što sam iz cijelog pisma izvukao takvu bijednu napomenu, te misliš da sam namjerice počeo govoriti o takvim sitnicama da na tebi iskalim srdžbu. Baš protivno, meni je sada uz taj stil pala na pamet jedna napomena koja nije nikako suvišna u ovoj prilici. Ondje stoji rečenica »Krivite sebe«; metnuta je s osobitim značenjem, jasno, a osim toga ima i prijetnja da će odmah otići ako ja dođem. Ta prijetnja da će otići, znači zapravo da će vas obje ostaviti ako budete neposlušne, i to će ostaviti sada kad vas je već dozvao u Petrograd. Što misliš dakle: može li takva Lužinova rečenica uvrijediti isto onako kao da ju je napisao evo on – pokaže na Razumihina – ili Zosimov, ili bilo tko od nas?

– Ne-ne može – odgovori Dunečka živnuvši – dobro sam razabrala da je to suviše naivno izneseno i da on možda nije tako vješt da napiše... dobro si to prosudio, brate. Čak nisam ni očekivala...

– To je izrečeno sudski, a sudski se i ne može napisati drugačije, te je izišlo grublje nego što je on možda i htio. Uostalom, moram te ponešto razočarati; u tom pismu ima još jedna rečenica, jedna kleveta o meni, i to prilično podla. Jučer sam dao novce udovici sušičavoj i ožalošćenoj, i nisam dao »pod izlikom da je za pokop«, nego baš za pokop, i nisam dao kćeri u ruke, djevojci »nevaljala vladanja«, kako on piše (a ja sam je jučer prvi put vidio), nego baš udovici. U svemu tome razabirem želju da mene što prije okalja i s vama posvadi. Kazano opet sudski, to jest, s prejasno iskazanom svrhom i s vrlo naivnom žurbom. On je uman čovjek, ali za uman postupak – nije dovoljan samo um. Sve to slika čovjeka i... ne bih rekao da on tebe osobito cijeni. Velim ti ovo samo da te poučim, jer ti iskreno želim dobro...

Dunečka mu ne odgovori; odlučila se još maloprije, i čekala je samo večer.

– Na što si se dakle odlučio, Rodja? – zapita Puljherija Aleksandrovna, uznemirena još više nego prije njegovim nenadanim, novim, poslovnim tonom u govoru.

– Što je to »odlučio se«?

– Ta, eto, Petar Petrovič piše da ne dođeš večeras nama, i da će on otići... ako ti dođeš. Kako ćeš, dakle... hoćeš li doći?

– O tome ne treba da odlučujem ja, razumije se, nego ponajprije vi, ako vas ne vrijeđa takav zahtjev Petra Petroviča, a onda Dunja, ako nju također ne vrijeđa. A ja ću učiniti kako je za vas bolje – dometne on suho.

– Dunečka je već odlučila, i ja se slažem s njom – požuri se da priklopi Puljherija Aleksandrovna.

– Odlučila sam da ću te pozvati, Rodja, usrdno pozvati, da svakako dođeš na taj sastanak – reče Dunja. Hoćeš li doći?

– Doći ću.

– I vas molim da dođete u osam sati – obrati se ona Razumihinu. – Mama, ja pozivam i gospodina.

– Lijepo, Dunečka. Kako vi dakle ondje odlučite – dometne Puljherija Aleksandrovna – onako neka i bude. A meni je i samoj lakše; ne volim se pretvarati i lagati; najbolje je da govorimo golu istinu... Srdio se sada ili ne srdio Petar Petrovič.

[1] Crknite, psi, ako niste zadovoljni!

IV

U taj se čas vrata tiho otvore i u sobu uđe, plašljivo se ogledavajući, neka djevojka. Svi se okrenu prema njoj začuđeno i radoznalo. Raskoljnikov je ne poznade na prvi pogled. Bila je to Sofja Semjonovna Marmeladova. Jučer ju je vidio prvi put, ali u takvu času, u takvim prilikama i u takvoj odjeći da mu je u pameti ostala slika sasvim drugog lica. Sada je to bila skromno i čak bijedno odjevena djevojka, još posve mlada, gotovo nalik na djevojčicu, skromna i pristojna vladanja, vedra ali ponešto zaplašena lica. Na njoj je sasvim priprosta domaća haljinica, na glavi staromodni šeširić, jedino je u rukama imala suncobran kao i jučer. Kad je iznenada ugledala punu sobu ljudi, nije se samo zbunila nego se sasvim smela, zaplašila, kao djetence, čak se trgla da se vrati.

– Ah... vi ste to! – progovori Raskoljnikov neobično začuđen, pa se smete i on.

Palo mu odmah na pamet, da mu mati i sestra znaju već ponešto iz Lužinova pisma, o nekoj djevojci »nevaljala« vladanja. Maloprije je prosvjedovao protiv Lužinove klevete i spomenuo da je tu djevojku tek prvi put vidio, a sada eto ulazi odjednom baš ona. Sjetio se i toga da nije uopće prosvjedovao protiv riječi »nevaljala vladanja«. Sve mu je to nejasno i na trenutak sinulo u glavi. Ali kad ju je pozornije pogledao, razabere odmah kako je to poniženo stvorenje, već toliko poniženo, da ga je i on sam počeo žaliti. A kad se trgla da od straha pobjegne, kao da se nešto uzbunilo u njemu.

– Nisam vam se ni nadao – brže će on, zadržavajući je pogledom. – Izvolite sjesti! Sigurno dolazite po poruci Katerine Ivanovne. Molim, ne ondje, sjednite ovamo...

Kad je došla Sonja, Razumihin je bio ustao s jedne od triju Raskoljnikovljevih stolica, odmah do vrata, da ona mogne ući. Raskoljnikov joj najprije pokaže mjesto na kraju divana, gdje je sjedio Zosimov, ali se onda sjeti da je taj divan suviše intimno mjesto i da mu služi kao postelja te joj brže pokaže Razumihinovu stolicu.

– A ti sjedni ovamo – reče Razumihinu, posađujući ga u kut gdje je sjedio Zosimov.

Sonja sjedne, gotovo dršćući od straha, i pogleda plašljivo obadvije dame. Bilo je očito da ni sama ne shvaća kako je mogla sjesti do njih. Kad je to zamijetila, uplaši se tako da je iznenada opet ustala i posve zbunjena obratila se Raskoljnikovu.

– Ja... ja sam... došla na časak, oprostite što sam vas uznemirila – progovori ona zapinjući. – Od Katerine Ivanovne sam, nema koga da pošalje... Katerina Ivanovna vas usrdno moli da izvolite sutra doći na opijelo, izjutra... za vrijeme službe... na Mitrofanijevskom groblju, a onda nama... njoj... da založite... Čast da joj iskažete... Moli da izvolite doći.

Sonja zapne i zašuti.

– Uznastojat ću svakako... svakako – odgovori Raskoljnikov, koji je također bio ustao, pa i sam zapinje i ne svršava ono što govori. – Izvolite sjesti – reče on – moram razgovarati s vama. Možda se žurite, molim vas samo dva-tri časka...

I on joj ponudi stolicu. Sonja sjedne opet i ponovno plašljivo, zbunjeno, hitro pogleda obadvije dame i onda se skunji.

Raskoljnikovu plane blijedo lice; kao da ga je cijelog nešto streslo; oči mu zasjaju.

– Mama – reče on tvrdo i odlučno – ovo je Sofja Semjonovna Marmeladova, kći onog nesretnog gospodina Marmeladova koga su jučer pred mojim očima pregazili konji i o kojem sam vam već govorio...

Puljherija Aleksandrovna pogleda Sonju i malo zažmiri. Uza svu svoju zbunjenost pred upornim, izazovnim pogledom Rodjinim, nikako se nije mogla odreći toga zadovoljstva. Dunečka upre ozbiljno i čvrsto pogled jadnoj djevojci u lice i promatraše je u dvoumici. Sonja pak, kad je čula da ju je predstavio, digne opet oči, ali se smete još gore nego prije.

– Htjedoh vas zapitati – obrati joj se Raskoljnikov brže – kako ste to udesili danas? Nisu li vas uznemirivali?... na primjer, oni od policije?

– Nisu, sve je prošlo... Ta i suviše je jasno kako je poginuo; nisu uznemirivali; samo se stanari srde.

– Zašto?

– Što tijelo dugo leži... sada je vrućina, zadah... te će ga danas, o večernji, prenijeti na groblje, za sutra, u kapelu. Katerina Ivanovna nije isprva htjela, ali sada vidi i sama da se ne može...

– Danas, dakle?

– Ona vas moli da izvolite sutra doći na opijelo, onda njoj, na daću.

– Ona priređuje daću?

– Da, zakusku; naredila mi da vam usrdno zahvalim što ste nam jučer pomogli... bez vas ne bismo imali čime da ga pokopamo.

Zadršću joj usne i brada, ali se ona svlada i suspregne, te odmah opet obori oči zemlji.

Za razgovora ju je Raskoljnikov pozorno promatrao. Bilo je to mršavo, posve mršavo, blijedo lišce, prilično nepravilno, nekako šiljato, šiljata nosića i brade. Ne bi se mogla nazvati ni ljepuškastom, ali su joj modre oči bile tako jasne, pa kad bi te oči oživjele, bilo joj je lice tako dobro i prostodušno, da te i nehotice privlačilo. Na njenu licu, a i u cijeloj njenoj pojavi, bila je još jedna osobito značajna crta: pored svojih osamnaest godina činila se gotovo još djevojčicom, kudikamo mlađom nego što je zaista bila, gotovo pravim djetetom, i to je gdjekada čak smiješno izbijalo u nekim njenim kretnjama.

– Zar je Katerina Ivanovna mogla sve da namiri s ono malo novaca, pa još i zakusku, kani prirediti? – zapita Raskoljnikov, uporno nastavljajući razgovor.

– Lijes će biti priprost... i sve će biti priprosto, pa nije skupo... S Katerinom Ivanovnom sam maloprije sračunala sve, ostat će još da ga pomenemo... a Katerina Ivanovna neobično želi da bude tako. Ta ne može se... utješit će je... ona je takva, vi je znate...

– Razumijem, razumijem... Dabome... što vi razgledate moju sobu? I mama veli da je nalik na lijes.

– Jučer ste nam dali sve! – progovori Sonječka mjesto odgovora, nekako snažno i brzo šapćući, i opet se posve skunji.

Ponovo joj zadršću brada i usne. Odavno ju je već bio prenerazio Raskoljnikovljev bijedni namještaj, a sada su joj se riječi otele i same. Nastane šutnja, Dunečkine oči kao da su se razvedrile, a Puljherija Aleksandrovna pogleda čak prijazno Sonju.

– Rodja – reče ona ustajući – mi ćemo, razumije se, zajedno ručati. Dunečka, hajdemo!... A ti, Rodja, otiđi i prošetaj se malo, pa onda odahni, lezi, te dođi što prije... Da te nismo umorili, bojim se...

– Hoću, hoću, doći ću – odgovori on ustajući i užurbavši se. – Uostalom, imam posla...

– Ta valjda nećete i ručati napose? – zavikne Razumihin gledajući začuđeno Raskoljnikova. – Što ti je?

– Hoću, hoću, doći ću, dabome, dabome!... A ti ostani časak! Ne treba vam on valjda odmah, mama? Ili vam ga možda otimam?

– On, ne, ne! A vi ćete, Dmitriju Prokofjiču, doći na ručak, bit ćete tako dobri?

– Izvolite doći – pozove ga Dunja.

Razumihin se pokloni i sav zasija. Na jedan se časak svi nekako neobično zbune.

– Zbogom, Rodja, to jest, do viđenja; ne volim govoriti »zbogom«. Zbogom, Nastasja... Ah, opet sam rekla »zbogom«!

Puljherija Aleksandrovna htjede da pozdravi i Sonju, ali joj nekako ne pođe za rukom, te se užurba i iziđe iz sobe.

Ali Avdotja Romanovna kao da je čekala da na nju dođe red, te kad je za majkom prolazila kraj Sonje, pozdravi je pažljivim, uljudnim, potpunim poklonom. Sonečka se smete, nakloni se nekako brže-bolje i zaplašeno, a nekakav joj se osjećaj bola javi na licu, kao da joj je uljudnost i pažnja Avdotje Romanovne bila teška i mučna.

– Zbogom, dakle, Dunja! – zavikne Raskoljnikov već u hodniku. – Deder ruku!

– Ta porukovala sam se već; zar si zaboravio! – odgovori Dunja, umiljato mu se i nespretno okrećući.

– Pa neka, daj još jednom!

I on joj snažno stisne prstiće. Dunečka mu se nasmiješi, pocrvenje, brže istrgne ruku i ode za majkom, i sama nekako usrećena.

– Pa, to je divno! – reče on Sonji kad se vratio u sobu, te je pogleda vedro. – Od Boga mir mrtvima, a živi neka još požive! Je li tako? Ta tako je?

Sonja je u čudu gledala kako mu se odjednom razvedrilo lice; nekoliko ju je časaka gledao šuteći, uporno; sve što mu je njen pokojni otac pripovjedio o njoj, sinu mu u taj časak u pameti...

– Gospode, Dunečka! – progovori odmah Puljherija Aleksandrovna čim iziđoše na ulicu. – Sada mi je gotovo i draže što smo otišle; nekako mi je odlanulo. Zar sam jučer u vagonu i pomišljala da ću se tome radovati!

– Opet vam velim, mama, da je još i te kako bolestan! Zar ne vidite? Možda se i upropastio pateći zbog nas. Treba da budemo dobrostivi i da mu mnogo, mnogo oprostimo.

– A baš ti nisi bila dobrostiva! – prekine je odmah žestoko i ljubomorno Puljherija Aleksandrovna. – Znaš Dunja, gledala sam vas obadvoje; ti si njegova slika i prilika, i licem, ali još više dušom: obadvoje ste melankolici, obadvoje ste mrki i nagli, obadvoje ste ponositi i obadvoje velikodušni... Ta ne može biti da je on sebičnjak, Dunečka, a?... A kad pomislim što će večeras biti kod nas, srce me zebe!

– Ne brinite se, mama; bit će kako mora biti.

– Dunečka! Razmisli samo u kakvu smo položaju sada! Ali ako Petar Petrovič odustane? – izlane neoprezno jadna Puljherija Aleksandrovna.

– Pa što će on značiti poslije toga? – odreže Dunečka prezirno.

– Dobro smo učinile što smo otišle – prekine je brže Puljherija Aleksandrovna – on se žurio nekamo po poslu; neka se prođe, neka se bar nadiše zraka... strašna je zapara kod njega... a gdje da se tu i nadišeš zraka? Tu je i na ulicama kao u sobama bez prozora. Bože, to mi je grad!... Stani, ukloni se, zgnječit će te, nose nešto! Ta to su pronijeli glasovir, zbilja... kako se guraju... I one se djevojke također vrlo bojim...

– Koje djevojke, mama?

– Ta one, Sofje Semjonovne, što je upravo došla...

– A zašto?

– Imam takav predosjećaj, Dunja. Vjerovala ti ili ne vjerovala, ali kad je ona ušla, odmah sam pomislila da se evo tu i krije ono glavno...

– Ne krije su tu ama baš ništa! – uzvikne Dunja ljutito. – Što vi, mama, nešto predosjećate! Tek je od jučer zna, a sad je nije ni poznao kad je ušla.

– Pa vidjet ćeš!... Ona me zbunjuje; vidjet ćeš, vidjet ćeš! Tako sam se uplašila: gleda ona mene, gleda, takve su joj oči, a čim je sjela na stolicu, odmah ju je počeo predstavljati, sjećaš se? I čudim se: Petar Petrovič piše onako o njoj, a on nam je predstavlja, i još tebi! Mila mu je dakle!

– Što li on ne piše! I o nama su govorili pa i pisali, zar ste zaboravili? A ja sam uvjerena da je ona... prekrasna i da su sve ono trice!

– Dao bog!

– A Petar Petrovič je nitkov i spletkar – odreže odjednom Dunečka.

Puljherija Aleksandrovna ponikne. Razgovor se prekine.

– Evo, evo, što bih ja od tebe... – reče Raskoljnikov, vodeći Razumihina prema prozoru.

– Reći ću, dakle, Katerini Ivanovnoj da ćete doći... – požuri se Sonja, klanjajući se u namjeri da ode.

– Odmah, Sofja Semjonovna, nemamo tajni, vi ne smetate... Htio bih vam još dvije-tri riječi reći... Znaš što – okrene se on odjednom Razumihinu i, ne dovršivši, kao da je pregrizao. – Ti znaš onoga... Kako se zove!... Porfirija Petroviča?

– Kako ga ne bih znao! Rođak mi je. Pa onda? – dometne on, a radoznalost se uzbudi u njemu.

– Ta on sada onaj slučaj... pa, o onom ubojstvu... jučer ste ono govorili... vodi?

– Pa... Što? – razrogači Razumihin oči.

– On je ispitivao zalagače, a ja imam ondje zaloga, tako, tričarije, međutim, ipak, sestrin prsten, što mi ga je poklonila za uspomenu kad sam odlazio ovamo, i očev srebrni sat. Sve to vrijedi pet-šest rubalja, ali meni je vrlo draga uspomena. Što bih, dakle, uradio sada? Neću da propadnu stvari, osobito sat. Sav sam drhtao maloprije neće li mati zaiskati da pogleda sat kad smo počeli govoriti o Dunečkinu satu. Jedina stvar što se uščuvala od oca. Razboljet će se mati ako propadne sat! Žene! Što da radim, dakle, ded me uputi! Znam da bih morao prijaviti u kvart. A ne bi li bolje bilo samom Porfiriju, a? Što misliš? Da se što prije svrši. Vidjet ćeš da će mama zapitati još prije ručka!

– Nipošto u kvart, svakako Profiriju! – zavikne Razumihin u nekom neobičnom uzbuđenju. – E, kako mi je to drago! Što bismo oklijevali, hajdemo odmah, dva-tri koraka je odavle, sigurno ćemo ga zateći.

– Pa... hajdemo...

– A njemu će biti vrlo, vrlo, vrlo, vrlo drago što će se upoznati s tobom! Često sam mu govorio o tebi, u više navrata... I jučer sam mu govorio. Hajdemo!... Dakle si znao babu? To i jest!... Ve-li-čan-stve-no se sve to steklo... Ah, ali Sonja Ivanovna...

– Sofja Semjonovna – popravi ga Raskoljnikov. – Sofja Semjonovna, ovo je moj prijatelj Razumihin, dobar je čovjek...

– Ako morate sada ići... – započne Sonja, i ne pogleda Razumihina, te se pri tome još gore zbuni.

– Pa hajdemo! – odluči Raskoljnikov. – Još ću vas danas pohoditi, Sofja Semjonovna, samo recite gdje stanujete?

Nije da se smeo, nego se nekako žurio, i izbjegavao njene poglede. Sonja mu kaza svoju adresu i zacrvenje se pri tome. Svi iziđu zajedno.

– Zar ne zaključavaš? – zapita Razumihin silazeći za njima niza stube.

– Nikada!... Uostalom, evo već dvije godine dana kupujem lokot – priklopi on nehajno. – Ta zar nisu sretnici oni koji ne moraju ništa zaključavati? – obrati se Sonji, smijući se.

Na ulici stanu na ulazu.

– Vi ćete na desnu stranu, Sofja Semjonovna? Zbilja, kako ste me našli? – zapita on nekako kao da joj želi reći nešto sasvim drugo. Sve bi da gleda u njezine blage, jasne oči, ali mu to nikako ne polazi za rukom...

– Ta vi ste jučer Polečki rekli adresu.

– Polja? Ah, da... Polečka! To je... mala... to je vaša sestra? Njoj sam, dakle, rekao adresu.

– Pa zar ste zaboravili?

– Nisam... sjećam se...

– A za vas sam čula još onda od pokojnika... Samo onda još nisam znala vaše prezime, ni on nije znao... A sada sam došla... i kad sam jučer doznala vaše ime... zapitala sam danas; stanuje li tu gdjegod gospodin Raskoljnikov?... Nisam ni znala da ste i vi podstanar... Zbogom, gospodine... Odoh Katerini Ivanovnoj...

Bješe joj veoma drago što je napokon otišla; pođe oborene glave, žurno, da im što brže nestane s očiju, da što brže prevali tih dvadesetak koračaja do zaokreta desno u ulicu, da bude napokon sama, te da ide, hiti, nikoga ne gleda, ništa ne primjećuje, nego misli, sjeća se, razmišlja o svakoj izrečenoj riječi, svakoj prilici. Nikada, nikada još nije osjećala ništa slično. Cijeli novi svijet sašao nesvjesno, nejasno u njenu dušu. Sjeti se ona odjednom da ju je Raskoljnikov još danas htio pohoditi, možda još jutros, možda sada!

– Samo da ne dođe danas, samo ne danas! – mrmlja i srce joj zamire, baš kao da moljaka koga kao zaplašeno dijete. – Gospode! Meni... u onu sobu... vidjet će on, oh, Gospode!

I naravno, ona nije mogla u taj trenutak primijetiti nekog nepoznatog gospodina koji je budno prati i slijedi u stopu. Ide on za njom još odonda kad je izišla na vrata. U onaj čas, kad su sve troje, Razumihin, Raskoljnikov i Sonja, stali da izmijene nekoliko riječi na pločniku, taj ih prolaznik obišao i kao da se trgnuo kad je slučajno, letimice, pričuo Sonjine riječi: »I zapitala sam: stanuje li tu gdjegod gospodin Raskoljnikov?« Naglo, ali pozorno on razmotri sve troje, osobito Raskoljnikova, kome se Sonja bila obratila; onda pogleda kuću i zapamti je. Sve se to zbilo u času, u hodu, a prolaznik se učini sasvim nevješt i pođe dalje, ali polaganijim korakom i kao da nešto očekuje. Čeka on Sonju; vidio je da se rastaju i da će Sonja krenuti u svoj stan.

»Gdje li to ona stanuje? Vidio sam negdje to lice«, misli on, sjećajući se Sonjina lica, »moram doznati«.

Dođe do ugla i prijeđe na drugu stranu, te se okrene i vidi da Sonja ide baš za njim, istim putem, ali ništa ne primjećuje. Kad je došla do ugla, zakrene i ona u tu istu ulicu. On pođe za njom, ne skidajući očiju s pločnika na drugoj strani, a kad je prošao pedeset koračaja, prijeđe opet na onu stranu kojom ide Sonja, stigne je i pođe za njom, udaljen svega pet koračaja.

Bio je to čovjek od neko pedesetak godina, viši od srednjeg rasta, debeo, plećat, strmih ramena tako da se čini nešto zgrbljen. Odjeven je gizdelinski i lijepo, naoko pristao gospodin. U ruci mu je lijep trskovac, kojim pri svakom koraku lupka po pločniku, a na rukama mu nove rukavice. Široko lice, krupnih jabučica, prilično je zgodno, a boja lica je svježa, nije petrogradska. Kosa mu je još veoma gusta, posve svijetla, tek nešto prosijeda, a široka gusta brada, što mu pada poput lopate, još svjetlija od kose na glavi. Oči mu modre i gledaju hladno, uporito, zamišljeno, usne su mu rumene. Sve u svemu, čovjek koji se vrlo dobro održao i čini se mnogo mlađi nego što je zaista.

Kad je Sonja izišla na Kanal, nađoše se njih dvoje sami na pločniku. Promatrajući je, primijeti da je zamišljena i rastresena. Kad je stigla do svoje kuće, zakrene Sonja prema ulazu, a on za njom, ponešto začuđen. Ona uđe u dvorište, zakrene na desnu stranu, u ugao, gdje su stube što vode u njezin stan. »He!« promrmlja nepoznati gospodin i poče se za njom penjati uz stube. Sada ga tek primijeti Sonja. Popne se na drugi kat, zakrene u hodnik i pozvoni na sobi broj devet, gdje na vratima piše kredom: Kapernaumov, krojač. »He!« opet će neznanac, čudeći se neobičnom podudaranju, i pozvoni do tih vrata, na broju osam. Ta su dvoja vrata bila otprilike šest koračaja razdaleko.

– Vi stanujete kod Kapernaumova! – reče on, gledajući Sonju i smijući se. – On mi je jučer prepravio prsluk. A ja sam ovdje, odmah do vas, kod madame Reslih, Gertrude Karlovne. Kako je to zgodno.

Sonja ga pozorno pogleda.

– Susjedi – nastavi on nekako osobito veselo. – Ta tek sam treći dan u gradu. A zasad, do viđenja.

Sonja mu ne odgovori; otvorili joj vrata, i ona šmugne u svoj stan. Nekako se zastidjela i kao preplašila...

Razumihin je idući Porfiriju bio osobito uzbuđen.

– To ti je, brate, divota – ponavljao je nekoliko puta, – i drago mi je! Drago mi je!

»Šta ti je drago« mislio je Raskoljnikov.

– Znao sam da si i ti zalagao stvari kod babe. I... i... je li to bilo davno? To jest, jesi li davno bio kod nje?

»Kakav naivan glupan!«

– Kada?... – zastane Raskoljnikov smišljajući. – Tri dana prije njene smrti bio sam kod nje, čini mi se. Uostalom, sada ne idem da iskupim stvari – priklopi on brže, nekako se osobito brineći za stvari. – Ta u mene je i opet samo jedan rubalj srebra... poradi onog prokletog jučerašnjeg bunila!...

On to o bunilu izgovori osobito uvjerljivo.

– Pa da, da, da – počne mu brže povlađivati Razumihin, i ne znajući zašto. Eto zašto je tebe onda... prenerazilo donekle... a znaš, ti si i u bunilu vazda spominjao neko prstenje i lance... Pa da, da... To je jasno, sve je sada jasno.

»Eto, kako se razmiljela u njih ta misao! Taj bi se čovjek dao raspeti za mene, a eto mu je drago što se razjasnilo zbog čega sam u bunilu spominjao prstenje! Svi vjeruju u to!...

– A hoćemo li ga zateći? – zapita naglas.

– Zateći ćemo ga, zateći – požuri se Razumihin. – To ti je, brate, momak odoka, vidjet ćeš! Malo je nespretan, to jest, društven je čovjek, ali u drugom smislu velim da je nespretan. Bistra je glava, bistra, čak veoma pametan, samo je u njega neki osobiti sklad misli... Nepovjerljiv je, skeptik, cinik... voli da zavarava, to jest, nije da zavarava, nego da nasamaruje... A i stara materijalna metoda... Ali posao svoj zna, zna... Lanjske je godine rasvijetlio takav jedan slučaj, neko ubojstvo, gdje je bilo nestalo gotovo svakog traga! Žarko, žarko, žarko želi da se upozna s tobom!

– A zašto tako žarko?

– To jest, nije, da bi... vidiš, u posljednje vrijeme, kad si se razbolio, često mi se i mnogo puta događalo da te spomenem... Pa on je čuo... i kad je doznao da si na pravnom fakultetu, a ne možeš da svršiš nauke zbog svojih prilika, onda je rekao: šteta! Utvrdio sam dakle... to jest, sve to skupa, ne samo to; jučer je Zamjotov... Vidiš, Rodja, jučer sam ti u pijanstvu govorio nešto kad smo se vraćali kući... bojim se, dakle, brate, da ti ne bi pretjerao, vidiš...

– Što to? Zar to što me smatraju za luđaka? Pa možda i jest istina.

On se na silu nasmiješi.

– Jest, jest... to jest, pi, nije!... Ali sve što sam god govorio... (i o drugom, također onda), sve je bila gluparija i u pijanstvu.

– A što se ispričavaš! Kako je sve to meni dodijalo! – zavikne Raskoljnikov pretjerano razdraženo.

On se, uostalom, malo i pretvarao.

– Znam, znam, razumijem. Vjeruj da razumijem. Stid me i govoriti...

– Pa ako te je stid, nemoj govoriti!

Zašute obadvojica. Razumihin je bio više nego oduševljen, a Raskoljnikov je to osjećao i bilo mu je mrsko. Bunilo ga je i ono što je Razumihin maloprije govorio o Porfiriju.

»I pred njim treba jadikovati«, mislio je, a blijedio je i srce mu je kucalo, »i to što prirodnije jadikovati. Najprirodnije bi bilo uopće ne jadikovati. Namjerno ne jadikovati. Ne, namjerno opet ne bi bilo prirodno... Pa, kako ondje ispadne... vidjet ćemo... odmah... Je li dobro ili nije što idem? Leptirica leti sama na svijeću. Srce mi kuca, to ne valja!...«

– U toj sivoj kući – reče Razumihin.

»Najvažnije je to, zna li Porfirij ili ne zna da sam jučer bio u stanu one vještice... i tražio krv? Odmah moram sve doznati, odmah, čim uđem moram mu doznati s lica; i-na-če... makar propao, ja ću doznati!«

– A znaš li što? – obrati se Razumihinu obješenjački se smiješeći. – Danas sam, brate, primijetio da si još od jutra nekako neobično uzbuđen. Je li tako?

– Kako uzbuđen? Nisam baš nimalo uzbuđen – trgne se Razumihin.

– Ta primjećuje ti se, brate. Sjedio si maloprije na stolici kako nikada ne sjediš, sasvim na rubu, i sav se zgrčio. Svaki čas odskakuješ. Čas se srdiš, a čas ti njuška postane bogzna zašto slatka kao šećer. I crvenio si se; osobito onda kad su te pozvale na objed, užasno si se zacrvenio.

– Ma, nisam! Lažeš!... O čemu to govoriš?

– A što se vrckaš kao đače? Pi, do bijesa, opet si se zacrvenio!

– Ta ti si zaista svinja!

– A zašto se zbunjuješ? Romeo! Čekaj dok to danas negdje pripovjedim, ha-ha-ha! Mamu ću nasmijati... i još nekog...

– Slušaj, slušaj, slušaj, ta to je ozbiljno, ta to je... Što je to najzad, do bijesa! – zbuni se Razumihin posve, trnući od užasa. – Što ćeš ti njima pripovjediti? Ja, brate... Pi, kakva si ti svinja!

– Prava proljetna ruža! I kako ti pristaje da samo znaš! Romeo od desetak veršoka rasta! A kako si se umio danas, i nokte si očistio, a? Kad se to događalo? Bogami, i napomadio si se! Deder se nagni!

– Svinjo!

Raskoljnikov se toliko smijao, kao da zaista ne može da se suspregne, te jednako se smijući uđu i u stan Porfirija Petroviča. To je Raskoljnikovu i bilo potrebno: iz soba se moglo čuti da su ušli smijući se i vazda kikoću u predsoblju.

– Ni riječi da nisi ovdje spominjao, jer ću te... smrviti! – šapne Razumihin bijesno, hvatajući Raskoljnikova za rame.

V

Ovaj je već ulazio u sobu. Ušao je takva lica kao da se iz sve snage suspreže da ne prsne u smijeh. Za njim uđe zamišljen Razumihin, zbunjena, bijesna lica, crven kao božur, visok i nespretan. Lice i cijela njegova pojava bili su u tom času zaista smiješni i opravdavali Raskoljnikovljev smijeh. Raskoljnikov, koji još nije bio predstavljen, pokloni se domaćinu koji je stajao nasred sobe i gledao ih, kao da ih pita, te mu pruži i stisne ruku, još se, očito, naprežući da priguši svoje veselje, da bar dvije-tri riječi izgovori da se predstavi. Ali tek što je uspio da se uozbilji i da nešto promrmlja – kad odjednom pogleda opet, kao nehotice, Razumihina i ne uzmogne se više suspreći: prigušeni smijeh provali to nesuzdržljivije što ga je jače dosad svladavao. Neobično bjesnilo Razumihinovo na taj »srdačni« smijeh pridavalo je cijelom tom prizoru sliku najiskrenijeg veselja i, što je glavno, prirodnosti. Razumihin kao namjerice pripomogne tome i sam.

– Pi, do bijesa! – zavikne on, zamahne rukom i udari njome baš o mali, okrugli stol, na kome je stajala prazna čajna čaša. Sve poleti i zazveči.

– Ta zašto, gospodo, lomite stolice, time nanosite štetu državi! – uzvikne veselo Porfirij Petrovič.

Bila je to ovakva scena: Raskoljnikov zaboravio ruku u domaćinovoj ruci te se smije, ali očekuje čas da se što brže i što prirodnije prestane smijati. Razumihin, koji se do kraja zbunio kad se srušio stolić i razbila čaša, mrko pogledao krhotine, pljunuo i oštro se okrenuo prema prozoru, ondje stao, nazočnima okrenuo leđa, strašno namrštena lica, pa gleda kroz prozor i ništa ne vidi. Porfirij Petrovič se smije i želi da se smije, ali očevidno da mu je potrebno razjašnjenje. U kutu je sjedio na stolici Zamjotov, koji je ustao kad gosti uđoše i sada stoji i čeka, razvukao usta na smiješak, ali motri cijeli taj prizor u dvoumici i čak nekako nepovjerljivo, a Raskoljnikova čak i nekako zbunjeno. Neočekivana nazočnost Zamjotova prenerazi Raskoljnikova.

»To moram uzeti u obzir!« pomisli on.

– Oprostite, molim – započe, još više zbunjen. – Raskoljnikov.

– Molim, vrlo mi je drago, a i tako ste zgodno ušli... Što, on neće ni da se pozdravi? – mahne Porfirij Petrovič glavom na Razumihina...

– Bogami, ne znam što se razbjesnio na mene. Jedino sam mu putem rekao da je nalik na Romea i... i dokazao sam mu, i ništa više, čini mi se, nije bilo.

– Svinjo! – ozove se Razumihin ne okrećući se.

– Imao je, dakle, vrlo ozbiljnih razloga kad se zbog jedne jedincate riječce ovako rasrdio – nasmije se Porfirij.

– Ih, istražitelju!... Ta đavo vas sve odnio! – odbrusi Razumihin.

I odjednom se nasmije, lice mu se razvedri, kao da nije ništa ni bilo, i on priđe Porfiriju Petroviču.

– Dosta! Svi smo glupani! Ali na posao: evo, prijatelj Rodion Romanovič Raskoljnikov, prvo, po čuvenju ga znaš, želi da se upozna s tobom, a drugo, ima neki poslić s tobom. Ha! Zamjotov! Otkud ti ovdje? Zar se znate? Kad ste se upoznali?

»Što je to opet!« pomisli Raskoljnikov uznemiren.

Zamjotov se nekako zbunio, ali ne osobito.

– Ta jučer smo se upoznali kod tebe – reče on lako.

– Bog me je, dakle, izbavio suvišnoga: prošlog me je tjedna molio te molio da ga svakako predstavim tebi, a vi ste se slizali i bez mene... Gdje ti je duhan?

Porfirij Petrovič bio je odjeven po domaći, u kućnoj haljini, u posve čistom rublju i u izgaženim papučama. Bio je to čovjek od trideset i pet godina, niži od srednjeg rasta, pun i čak s trbuščićem, obrijan, bez brkova, i bez zalizaka, kratko ošišane kose na velikoj, okrugloj glavi, koja se nekako osobito zaokruglila i ispupčila na zatiljku. Panično, okruglo lice, nešto zatubasta nosa, bijaše boležljive, tamnožute boje, ali prilično živahno i čak podrugljivo. Bilo bi, štoviše, dobrodušno kad ne bi smetao izražaj u očima, u kojima je bio neki židak vodeni sjaj, a pokrivene su gotovo bijelim, treptavim trepavicama, kao da nekom namiguju. Pogled tih očiju nekako čudno odudara od cijele pojave, koja je ponešto i ženska, i pridaje joj mnogo više ozbiljnosti nego što bi se očekivalo na prvi pogled.

Čim je Porfirij Petrovič čuo da gost ima s njim »poslić«, odmah ga pozove da sjedne na divan, sjedne i sam na drugi kraj, te, očekujući da mu se odmah razloži šta je posrijedi, uperi u gosta pogled onom napetom i preozbiljnom pozornošću, koja tišti i zbunjuje u prvi mah, pogotovo kad još nisi poznat, a osobito onda ako slučaj što ga razlažeš nije po tvom mišljenju nimalo u skladu s takvom neobično velikom pozornošću koja vam se pridaje. Ali Raskoljnikov mu razloži što je posrijedi kratko i jezgrovito, jasno i točno, te je tako bio zadovoljan sam sobom da je čak uspio prilično dobro promotriti i Porfirija. Porfirij Petrovič nije također za sve to vrijeme skidao s njega očiju. Razumihin koji im je sjeo sučelice, za isti stol, ražario se i nestrpljivo pratio izlaganje slučaja, te svaki čas prenosio pogled s jednoga na drugoga tako da je to već ponešto bilo prevršavalo mjeru.

»Glupan!« opsuje ga Raskoljnikov u sebi.

– Treba da prijavite policiji – odgovori Porfirij sasvim poslovna lica – da, pošto ste doznali za taj i taj događaj, to jest za ono ubojstvo, molite sa svoje strane da se izvijesti istražitelj kome je predan taj slučaj, da te i te stvari pripadaju vama i da ih želite iskupiti... ili onaj... uostalom, ondje će vam već napisati.

– To i jest ono zlo – potrudi se Raskoljnikov da se što više zbuni – što u ovaj čas baš i nemamo novaca... pa ne mogu ni takvu sitnicu... želio bih, znate, sada jedino prijaviti da su te stvari moje, a kad budem imao novaca...

– To je svejedno – odgovori Porfirij Petrovič, hladno primajući objašnjenje o novčanim prilikama – uostalom, možete, ako vas volja, i osobno meni pisati u tom smislu: pošto sam doznao to i to, to prijavljujem te i te moje stvari, i molim...

– A to na običnom papiru? – prekine brže Raskoljnikov, zanimajući se opet za novčanu stranu tog slučaja.

– O, na najobičnijem!

I odjednom ga Porfirij Petrovič pogleda očevidno podrugljivo, pa zažmiri i nekako namigne. Uostalom, tako se Raskoljnikovu možda samo učinilo, jer je to tek trenutak potrajalo. Bar nešto nalik na to. Raskoljnikov bi se zabogmao da mu je namignuo, a bijes bi ga znao zašto.

»Zna!« sine mu glavom poput munje.

– Oprostite što sam vas uznemirivao takvim sitnicama – nastavi on nešto smeten. – Stvari su moje vrijedne samo pet rubalja, ali meni su nadasve drage, kao uspomena na one od kojih sam ih dobio, te priznajem, kad sam doznao, veoma sam se uplašio.

– Zato si se onako usplahirio jučer kad sam izbrbljao Zosimovu da Porfirij ispituje zalagače? – priklopi Razumihin, očito namjerno.

To je bilo već nepodnošljivo. Raskoljnikov ne otrpje, nego ga zlobno opali crnim očima, u kojima je plamtio gnjev. Onda se opet odmah snađe.

– Ti mi se, brate, čini se, podruguješ? – obrati se on njemu spretno izvještačenom razdražljivošću. – Priznajem da se možda suviše brinem za to, što je u tvojim očima sitnica; ali ne treba me zato smatrati za sebičnjaka, ni za gramzljivca, jer u mojim očima te dvije ništavne stvari možda i nisu sitnice. Već sam ti govorio maloprije da je taj srebrni sat, što vrijedi groš, jedina stvar što mi je ostala od oca. Volja te smijati se meni, ali meni je došla mati – okrene se on odjednom Porfiriju – a kad bi ona doznala – okrene se opet brže Razumihinu, nastojeći osobito da bi mu zadrhtao glas – da je taj sat propao, kunem vam se, ona bi očajavala! Žene!

– Ta nipošto! Nisam nipošto ovako mislio! Mislio sam baš protivno! – uzvikao se ogorčeni Razumihin.

»Je li dobro? Je li prirodno? Nisam li pretjerao?« treptao je u sebi Raskoljnikov. »Zašto sam rekao: žene?«

– A, došla vam je mati? – zapita bogzna zašto Porfirij Petrovič.

– Jest.

– A kada?

– Sinoć.

Porfirij zašutje kao da razmišlja.

– Vaše stvari nisu mogle ni u kom slučaju propasti – nastavi on mirno i hladno. – Ta ja vas ovdje čekam već odavno.

I kao da nije ništa ni bilo, uzme on brižno podmetati pepeljaru Razumihinu, koji je nemilice tresao cigaretu na sag. Raskoljnikov se trgne, ali Porfirij kao da to nije ni primijetio, još jednako zaposlen Razumihinovom cigaretom.

– Što-o! Čekaš! A zar si znao da je i on ondje zalagao? – zavikne Razumihin.

Porfirij Petrovič se obrati pravo Raskoljnikovu.

– Obadvije vaše stvari, prsten i sat, bile su kod nje zamotane zajedno u isti papir, a na papiru je bilo razgovijetno napisano olovkom vaše ime, dan i mjesec kad je primila od vas te stvari...

– Kako ste samo brižljivi?... – nespretno se nasmiješi Raskoljnikov, starajući se osobito da mu gleda pravo u oči, ali nije mogao istrajati, te onda dometne: – Napomenuo sam to sada zato, jer je, po svoj prilici, bilo mnogo zalagača... te bi vam teško bilo popamtiti sve... A vi se baš ovako jasno, sjećate svih, i... i...

»Glupo! Slabo! Čemu sam to dometnuo!«

– Gotovo su svi zalagači sada već poznati, jedino vi niste izvoljeli doći – odgovori Porfirij s jedva primjetljivom nijansom poruge.

– Nisam bio posve zdrav.

– I to sam čuo. Čuo sam dapače da vas je nešto vrlo razjadilo. I sada kao da ste blijedi.

– Nisam nipošto blijed... naprotiv, sasvim sam zdrav! – odbrusi Raskoljnikov grubo i bijesno, mijenjajući iznenada ton.

Zakipio u njem bijes i nije mogao da ga priguši.

»A u bijesu ću i izbrbljati!« sine mu u glavi. »A zašto me oni muče!...«

– Nije posve zdrav! – prihvati riječ Razumihin. – Baš je nagao! Do jučer je gotovo u nesvjestici buncao... Ne bi vjerovao, Porfiriju; ne može ni na nogama da stoji, a čim smo mi, ja i Zosimov, otišli, obukao se i tiho se odšuljao, pa je vragovao kojegdje, gotovo do ponoći, i to, velim ti, u pravom bunilu, pomisli! Osobit slučaj!

– Zar zaista: u pravom bunilu? Zar zbilja, molim vas! – nekako ženski zamaše glavom Porfirij.

– Eh, koješta! Ne vjerujte! Uostalom, vi ionako ne vjerujete! – izlane Raskoljnikov i suviše ljut. Ali Porfirij Petrovič kao da nije ni čuo te čudne riječi.

– Ta kako bi bio i otišao da nisi bio u bunilu? – ražesti se odjednom Razumihin. – Zašto si izišao? Radi čega?... I zašto baš kradom? Pa, jesi li onda bio pri zdravoj pameti? Sada, kad je minula sva opasnost, govorim ti iskreno!

– Dodijali su mi oni jučer – obrati se Raskoljnikov Porfiriju drzovito i izazovno se smiješeći – pa sam im pobjegao da najmim stan gdje me neće pronaći, a ponio sam sa sobom silesiju novaca. Eto, gospodin je Zamjotov vidio novce. Onda, gospodine Zamjotove, jesam li ja jučer bio pri pameti, ili u bunilu, ded razriješite prijepor.

U tom trenutku, čini se, najradije bi bio zadavio Zamjotova. Njegov pogled i šutnja nimalo mu se nisu sviđali.

– Po mom ste mišljenju govorili vrlo razumno i čak lukavo, samo ste bili nadasve razdražljivi – kaza Zamjotov suho.

– A danas mi je kazivao Nikodim Fomič – priklopi Porfirij Petrovič – da vas je sreo jučer, kasno, u stanu nekoga činovnika koga su pregazili konji...

– Pa, eto, recimo, taj činovnik! – prihvati riječ Razumihin. – Zar ti nisi lud bio kod toga činovnika? Posljednje si novce dao udovici za pogreb! Ako si već kanio pomoći – da si dao petnaest ili dvadeset, pa da si sebi ostavio bar tri, a ti si dao svih dvadeset i pet!

– Možda sam naišao na zakopano blago, pa ti i ne znaš. Zato sam se eto jučer i raspasao... Eno, gospodin Zamjotov zna da sam našao blago!... Molim, oprostite – obrati se on Porfiriju, a usne su mu podrhtavale – što vam već pola sata dodijavamo ovakvim tričavim preklapanjem. Jesmo li vam dosadili?

– Molim, baš naprotiv! Napro-o-tiv! I ne sanjate kako me zanimate. Zanimljivo je i gledati i slušati... i priznajem, veselim se što ste napokon izvoljeli doći...

– Pa ded nam bar čaja, grlo se presušilo! – zavikne Razumihin.

– Prekrasna ideja! Možda će se pridružiti i ostali. A ne bi li... što krepče, prije čaja?

– Gubi se!

Porfirij Petrovič iziđe i naredi da donesu čaj.

Raskoljnikovu su se vitlale misli po glavi kao oluja. Bio je strahovito uzrujan.

»Glavno je, čak i ne kriju, i neće da se prenavljaju! A kako si to govorio o meni s Nikodimom Fomičem kad mene uopće i ne znaš? Neće, dakle, ni da kriju da za mnom tragaju kao pasji čopor. Baš mi pljuju pravo u lice!« drhtao je od bijesa. »Pa udarajte pravo, a ne igrajte se sa mnom kao mačka s mišem. Ta to je neuljudno, Porfirije Petroviču, ta možda to neću još ni doznati!... Ustat ću i otkresat ću svima u lice pravu istinu, i vidjet ćete koliko vas prezirem!...« Jedva odahne. »A što onda ako se meni samo tako čini? Što, ako je to priviđenje, te se varam u svemu, ljutim se zbog svog neiskustva, ne mogu zadržati svoju podlu ulogu? Možda je sve to bez ikakve namjere? Sve su im riječi obične, ali ima u njima nešto... Sve se to može svagda reći, ali ima nešto. Zašto je on baš rekao ’kod nje?’ Zašto je Zamjotov priklopio da sam govorio lukavo? Zašto oni govore takvim tonom? Jest... ton... I Razumihin je tu sjedio, a zašto se njemu ništa ne pričinja? Tom se nedužnom bukvanu nikada ništa ne pričinja! Opet groznica!... Je li ono onda mignuo meni Porfirij ili nije? Valjda je to gluparija; zašto bi mi migao? Ili žele da mi razdraže živce, ili me podbadaju? Ili je sve priviđenje, ili znaju! A Zamjotov je čak drzak... Je li drzak Zamjotov? Zamjotov je promislio preko noći. Ja sam i slutio da će on promisliti. On je ovdje zato kao kod kuće, a također je prvi put. Porfirij ga ne smatra čak ni za gosta, okrenuo mu leđa. Slizali se! Zacijelo su se slizali zbog mene! Zacijelo su o meni govorili prije nego što smo došli!... Znaju li ono o stanu? Nek bude samo što brže! Kad sam rekao kako sam pobjegao da najmim stan, on je propustio, nije prihvatio... A to sam o stanu lukavo umiješao: dobro će mi doći poslije!... U bunilu tobože! Ha-ha-ha! Sve on o sinoćnjoj večeri zna! Za majčin dolazak nije znao!... A ona je vještica zapisala olovkom i datum!... Varate se, ne dam se ja! To još nisu činjenice, to je samo priviđenje! Dajte vi činjenice! Ni stan nije činjenica nego bunilo; znam ja što treba da im govorim!... Znaju li oni za stan? Neću otići dok ne saznam! Zašto sam došao? A sada se, eto, ljutim, to je dakle činjenica! Pi, kako sam danas razdražljiv! Možda to i valja: bolesna uloga... On mene opipava. Htjet će da me zbuni. Zašto sam došao?«

Sve mu to sine kroz glavu poput munje.

Porfirij Petrovič se vrati za tren. Odjednom se bio nekako raspoložio.

– Od onoga tvoga jučerašnjeg, brate, mene još glava... Sav sam se nekako rasklimao – progovori on Razumihinu posve drugim tonom, smijući se.

– Pa što, je li bilo zanimljivo? Ostavio sam vas baš kod najzanimljivije točke. Tko je pobijedio?

– Pa nitko, razumije se. Na vjekovječna smo se pitanja navratili, u zraku smo lebdjeli.

– Da znaš, Rodja, na što smo se jučer navratili: postoji li zločin ili ne postoji? Mljeli smo toliko da poludiš!

– Kakvo je to čudo? Obično socijalno pitanje – odvrati Raskoljnikov rastreseno.

– Pitanje nije bilo tako formulirano – napomenu Porfirij.

– Nije sasvim tako, istina je – pristane odmah Razumihin, žurno i vatreno po svojem običaju. – Slušaj, dakle, Rodione, i reci što misliš. Ja to želim. Jučer sam bjesnio u njihovu društvu i tebe čekao; govorio sam im da ćeš doći... Započeli smo od socijalističkog gledišta. Poznato je ono mišljenje: zločin je protest protiv nenormalnosti socijalnog poretka – to jedino, ništa više, i nikakvi drugi uzroci ne dolaze u obzir – i ništa...

– Dobro si izmislio! – zavikne Porfirij Petrovič.

Očevidno se zanosio i svaki se čas smijao, gledajući Razumihina, te ga time još jače potpaljivao.

– Ništa drugo ne dolazi u obzir! – prekine ga Razumihin vatreno. – Ne izmišljam... Pokazat ću ti njihove knjige: sve se kod njih događa zato što je »sredina upropastila«... i ništa više. Omiljena fraza. Otud odmah slijedi: ako društvo bude uređeno na normalan način, nestat će odjednom i svih zločina, jer neće biti razloga ikakvu protestu, te će najednom svi postati pravednici. Narav se ne uzima u račun, narav se istjeruje, naravi ne dolaze u obzir! Po njihovu se sudu neće čovječanstvo razviti historijskim živim putem do kraja, te se samo po sebi preobraziti najzad u normalno društvo, nego će, naprotiv, socijalni sustav iskočiti iz neke matematske glave, te odmah urediti cijelo čovječanstvo i za jedan ga tren stvoriti pravednim i bezgrešnim, prije ikakva živog procesa, bez ikakva historijskog i životnog puta! Zato oni tako instinktivno ne vole povijest; »same su nesklapnosti u njoj i gluposti« – i sve se objašnjava jedino glupošću! Zato oni ne vole živi proces života! ne treba žive duše! Živa će duša zaiskati života, živa se duša neće pokoriti mehanici, živa duša zna da sumnja, živa je duša natražna! A ova ovdje, makar i zaudarala ponešto na strvinu, ipak je možeš načiniti od kaučuka, pa onda nije živa, nego je lišena slobode, ropska je i neće se uzbuniti. I krajnji je rezultat da su oni sve sveli samo na slaganje opeka, te na raspoređivanje hodnika i soba u falansteru![1] Falanster je gotov, ali priroda nam još nije spremna za falanster, nego hoće života, životni proces nije još završila, prerano joj je na groblje! Samom logikom ne možeš preskočiti prirodu! Logika će pogoditi tri slučaja, a njih ima milijun! Odrezati cijeli taj milijun i sve svesti na jedino pitanje o komforu! Najlakše rješenje zadaće! Zamamno jasno, te ne treba ni misliti! Glavno je da ne treba misliti! Sva se životna tajna može smjestiti na dva tiskana arka!

– Eto, kako je počeo buncati, melje! Za ruke ga treba držati – smijao se Porfirij. – Pomislite – obrati se on Raskoljnikovu – isto je tako bilo jučer navečer u sobi ušestoro, i još nas je unaprijed počastio punčem – možete zamisliti! – Koješta izmišljaš, brate; »sredina« znači mnogo kod zločina; ja ću ti to dokazati.

– Znam i ja da mnogo znači, ali ded ti meni reci: čovjek od četrdeset godina obeščašćuje desetogodišnju djevojčicu – je li njega sredina navela na to?

– Pa ako ćeš pravo, možda i jest sredina – napomenu Porfirij začudnom ozbiljnošću. – Zločin nad djevojčicom može se još i kako objasniti »sredinom«.

Razumihina gotovo obuze bjesnilo.

– Pa, ako hoćeš, odmah ću izvesti zaključak – rikne on – da su tvoje trepavice zato bijele, jer je Ivan Veliki[2] visok trideset i pet hvati, a dokazat ću jasno, točno, progresivno i dapače s liberalnom nijansom! Mogu! Pa, hoćeš li se kladiti?

– Kladim se! Da čujemo kako će on to izvesti!

– Ta vazda on hini, đavo! – zavikne Razumihin, skoči i mahne rukom. – Zar je i vrijedno govoriti s njim! Sve on to namjerice govori, još ti njega ne znaš, Rodione! I jučer je pristao uz njih samo da zbija šalu sa svima. I što je govorio jučer, bože moj! A oni mu se obradovali!... Može on ovako da izdrži po dva tjedna. Lanjske nas je godine, bogzna zašto, uvjeravao da će u kaluđere: dva mjeseca je tvrdio to neprestance! Nedavno zamislio i počeo uvjeravati da se ženi i da je već sve gotovo za svadbu. Dao napraviti i novu odjeću. Svi mu već počesmo čestitati. A nije bilo ni zaručnice, ni bilo čega, sve sama opsjena!

– Al’ si slagao! Odjeću sam dao načiniti još prije. Zbog nove je odjeće meni i palo na pamet da vas sve nasamarim.

– Zar ste zaista takva pretvorica? – zapita Raskoljnikov nehajno.

– Zar ste vi mislili da nisam? Počekajte, i vas ću ja nasaditi, ha-ha-ha! Ali ću vam evo reći cijelu istinu. Sva ta pitanja, zločini, sredine, djevojčice, podsjetili su me sada na jedan vaš člančić koji me, uostalom, svagda interesira. »O zločinu« – kako li se zove, zaboravio sam naslov, ne sjećam se. Prije dva mjeseca imao sam zadovoljstvo da ga pročitam u »Periodičnoj besjedi«.

– Moj članak? U »Periodičnoj besjedi«? – zapita Raskoljnikov začuđeno. – Prije pola godine sam, kad sam napustio sveučilište, napisao zaista, u povodu neke knjige, jedan članak, ali sam ga odnio onda listu »Sedmičnoj besjedi«, a ne »Periodičnoj«.

– Ali je dospio u »Periodičnu«.

– Ta »Sedmična besjeda« je prestala izlaziti, zato i nisu onda tiskali...

– Istina je, ali kad je »Sedmična besjeda« prestala, ujedinila se s »Periodičnom besjedom«, pa je zato vaš člančić prije dva mjeseca tiskan u »Periodičnoj besjedi«. A vi niste znali?

Raskoljnikov nije zaista ništa znao.

– Ta molim vas, možete od njih zaiskati honorar za članak! Vi ste zaista čudne naravi! Samotujete tako, a ne znate ni ono što se baš vas tiče. Ta to je činjenica.

– Bravo, Rodja! Ni ja nisam znao! – zavikne Razumihin. – Skoknut ću danas u knjižnicu i zaiskat ću taj broj! Prije dva mjeseca? Koji datum? Svejedno, naći ću! Ništa on ne kazuje!

– A kako ste doznali da je članak moj? Potpisan je slovom.

– Slučajno, i to tek nedavno. Od urednika; znam ga... Neobično sam se zanimao.

– Razmatrao sam, sjećam se, duševno raspoloženje zločinca u cijelom tijeku izvršenja zločina.

– Jest, i vi tvrdite da sam čin zločina uvijek prati bolest. Vrlo, vrlo originalno, ali... mene nije zanimao baš taj dio vašeg člančića, nego jedna misao što ste je spomenuli na kraju članka, ali je, na žalost, samo nejasno nabačena... U jednu riječ, ako se sjećate, ima ondje neka aluzija na to, kao da na svijetu ima i takvih ljudi koji mogu... to jest, nije da mogu, nego imaju potpuno pravo da vrše svakakve opačine, i za njih nije zakon pisan.

Raskoljnikov se osmjehnu tom namjernom i namještenom iskrivljavanju njegove ideje.

– Kako? Što? Pravo na zločin? Valjda nije zato što ga je »upropastila sredina«? – poče ispitivati Razumihin, nekako uplašen.

– Nije, nije, nije nipošto zato – odgovori Porfirij. – Sve je u tom da se u njegovu članku svi ljudi nekako dijele na »obične« i »neobične«. Obični ljudi moraju živjeti u pokornosti, te nemaju prava kršiti zakon, jer oni su, eto, obični. A neobični ljudi imaju pravo da izvršuju svakakve zločine i svakojako da krše zakon, baš zato jer su neobični. Tako pišete, čini mi se, ako se ne varam?

– Ma kako to? Ne može biti ovako! – mrmljao je Razumihin u dvoumici.

Raskoljnikov se opet nasmiješi. Odmah je razumio o čemu je riječ i na što ga žele navesti. Sjećao se svoga članka. Odluči da primi izazov.

– Nije kod mene baš tako – započne on priprosto i skromno. – Uostalom, priznajem, gotovo ste ga vjerno iznijeli, pa možda, ako vas je volja, i posve vjerno... (Kao da mu je ugodno suglasiti se da je posve vjerno.) Razlika je jedino u tome što ja nipošto ne tvrdim da neobični ljudi svakako moraju i da su dužni činiti svagda svakojaka nedjela, kako vi velite. Meni se, štoviše, čini da takav članak ne bi ni objavili u tisku. Tek sam jedino natuknuo da »neobični« čovjek ima pravo... to jest, nema službeno pravo, nego ima sam pravo dopustiti svojoj savjesti da prekorači... neke zapreke, a i to jedino onda ako to iziskuje ostvarenje njegove ideje koja je gdjekada spasonosna za cijelo čovječanstvo. Vi izvoljeste reći da je moj članak nejasan; objasnit ću vam ga koliko mogu. Možda se i ne varam što mislim da to valjda i želite; izvolite dakle. Ovako mislim: ako se Kepplerova i Newtonova otkrića, zbog kakvih kombinacija, ne bi bila mogla čovječanstvu objasniti ni uz koji drugi uvjet nego da bude žrtvovan život jednoga, desetorice, stotine, i tako dalje, ljudi koji smetaju tom otkriću, ili su mu na putu i priječe ga, to bi Newton imao pravo, i bio čak obavezan... ukloniti tih deset ili sto ljudi da svoja otkrića objavi cijelom čovječanstvu. Iz toga, uostalom, ne slijedi nipošto da Newton ima pravo ubijati svakoga koga smisli, koga sretne ili skobi, ili krasti svaki dan na trgu. Dalje, sjećam se, razvijam u svom članku da su svi... pa, na primjer, i zakonodavci, i utemeljitelji čovječanstva, počinjući od najdrevnijih, te nastavljajući s Likurzima, Salomunima, Muhamedima, Napoleonima i tako dalje, svi do jednoga bili zločinci već po tom što su, dajući novi zakon, tim samim kršili stari zakon, sveto poštivan od društva, baštinjen od djedova, te naravno nisu prezali ni pred krvlju, ako im je samo mogla pomoći ta krv, gdjekada sasvim nedužna i junački prolivena za drevni zakon. Vrijedno je uočiti i to da su ti dobrotvori i utemeljitelji čovječanstva većinom bili neobično strašni krvoloci. U jednu riječ, ja zaključujem da i svi ljudi, ne samo veliki, nego i oni koji iole skreću s kolotečine, to jest koji su iole sposobni da reknu išta novo – moraju po prirodi svojoj biti svakako zločinci, više ili manje, razumije se. Inače im je teško izići iz kolotečine, a da ostanu u kolotečini, tome se dabome ne mogu privoljeti. U jednu riječ, vidite da tu nema dosad ništa osobito novo. To je već tisuću puta napisano i pročitano. Što se pak tiče moje razdiobe ljudi na obične i neobične, priznajem da je ta razdioba nešto samovoljna, ali ja to i ne nastojim dokazati točnim ciframa. Jedino vjerujem u svoju glavnu misao. A ta je misao da se ljudi po prirodnom zakonu dijele uopće na dvije vrste: na nižu (običnu), to jest, da tako reknem, na materijal koji služi jedino za rađanje sličnih stvorenja, i na ljude odista, to jest na one u kojima ima dara ili talenta da svojoj sredini reknu novu riječ. Podvrste su tu, dabome, nebrojene, ali one se dvije vrste razlikuju prilično oštro po svojim crtama: prva vrsta, to jest materijal, to su uopće ljudi, po svojoj prirodi konzervativni, pristojni, žive u poslušnosti i vole da budu poslušni. Oni, po mom mišljenju, i moraju da budu poslušni, jer je to njihovo određenje, i nikako ih ne ponizuje. Druga vrsta: svi krše zakon, rušioci su ili bar skloni tome, sudeći po sposobnostima. Zločini su tih ljudi, razumije se, relativni i raznoliki: ponajviše oni traže, u vrlo različitim izjavama, da se u ime boljega razruši današnje. Ali ako je kome potrebno poradi ideje koraknuti i preko leša i preko krvi, to on može zaista u sebi, u duši, po mom mišljenju, dopustiti sam sebi da korakne preko krvi, što, uostalom, zavisi o ideji i njezinoj veličini, to zapamtite! Jedino u tom smislu govorim u svom članku o njihovu pravu na zločin. (Sjećate li se, mi smo i započeli od pravnog pitanja.) Uostalom, nemojte se mnogo uzrujavati: masa im gotovo nikad ne priznaje to pravo, nego ih kažnjava i vješa (više-manje), te time pravedno izvršuje svoje konzervativno određenje, ali ta ista masa, u budućim svojim pokoljenjima, diže te pogubljene ljude na pijedestal i klanja im se (više-manje). Prva je vrsta svagda gospodar sadašnjosti, druga vrsta gospodar budućnosti. Oni prvi čuvaju svijet i množe ga brojem; ovi drugi pokreću svijet i vode ga prema cilju. I ovi i oni imaju sasvim jednako pravo da postoje. U jednu riječ, kod mene imaju svi jednako pravo, i – vive la guerre éternelle[3] do Novoga Jeruzalema, razumije se!

– Onda ipak vjerujete u Novi Jeruzalem?

– Vjerujem – odgovori Raskoljnikov odlučno, a dok je govorio, i to i cijelu svoju dugu tiradu, gledao je u zemlju, u jednu točku koju je odabrao na sagu.

– I-i-i u Boga vjerujete? Oprostite što sam tako radoznao.

– Vjerujem – ponovi Raskoljnikov, dižući oči prema Porfiriju.

– I-i u Lazarevo uskrsnuće vjerujete?

– Vjerujem. Što će vam sve to?

– Doslovce vjerujete?

– Doslovce.

– Eto tako... bio sam radoznao. Oprostite! Ali, molim vas, vraćam se na ono pređašnje... ta ipak ih ne kažnjavaju svagda; neki naprotiv...

– Slave slavlja još za života? O, jest, neki postizavaju i za života, onda...

– Sami započinju kažnjavati?

– Ako treba, znajte, ponajviše i kažnjavaju. Vaša je napomena uopće oštroumna.

– Hvala. Ali recite ovo: po čemu se razlikuju ti neobični ljudi od običnih? Ima li kod rođenja kakvih znakova? Velim zato, jer bi tu bila potrebna veća točnost, da tako reknem, veće vanjske oznake; oprostite mi moj prirodni nemir praktična, dobrostiva čovjeka, ali zar se tu ne bi mogla uvesti, na primjer, osobita odjeća, ili da se nose nekakvi žigovi?... Jer, priznajte i sami, ako nastane zbrka, te jedan iz jedne vrste uobrazi da pripada drugoj vrsti, i započne »uklanjati sve zapreke«; kako ste se vrlo sretno izrazili, ta onda će tu...

– O, to biva vrlo često! Ta je vaša napomena još i oštroumnija od one malopređašnje...

– Hvala...

– Nema na čemu; ali imajte na umu da se zabuna može dogoditi samo ljudima prve vrste, to jest »običnim« ljudima (kako sam ih ja možda vrlo nezgodno okrstio). Uza svu njihovu prirođenu sklonost poslušnosti, mnogi od njih, po nekoj nestašnosti prirode, koja nije uskraćena ni kravi, vole uobražavati da su napredni ljudi, »rušioci«, te srtati na »novu riječ«, i to sasvim iskreno. Ali, u isto vrijeme, oni vrlo često i ne zapažaju zaista nove ljude, te ih čak preziru kao zaostale ljude podlih misli. Ali mislim da tu ne može biti osobite opasnosti, te ne treba, zaista, ni radi čega da se uznemirujete, jer oni nikada ne otkoračaju daleko. Što su se zanijeli, za to mogu, dabome, gdjekada biti išibani da zapamte gdje im je mjesto, ali ništa više; tu ne treba čak ni izvršitelja; oni će sami sebe išibati, jer su veoma dobroćudni; neki će iskazati tu uslugu uzajamno, a drugi će sami sebe svojim rukama... Pored toga određuju sami sebi raznoliku javnu pokoru – i to lijepo i poučno; u jednu riječ, nemate ni radi čega da se uznemirujete... Takav je zakon.

– Pa, s te ste me strane bar ponešto umirili, ali evo opet nesreće, recite mi, molim vas, ima li mnogo takvih ljudi koji imaju pravo da kolju druge, tih »neobičnih«? Voljan sam se naravno pokoriti, ali priznajte i sami, neugodno je ako njih bude vrlo mnogo, a?

– Ne vodite brigu ni o tom – nastavi Raskoljnikov onim istim tonom. – Ljudi s novom mišlju, koji su iole sposobni da reknu išta novo, rađa se uopće neobično malo, čak začudo malo. Jasno je samo jedno, da je red rađanja ljudi svih tih vrsta i podvrsta stalno i točno određen nekim prirodnim zakonom. Zakon je taj danas, dabome, nepoznat, ali vjerujem da postoji i da će poslije postati i poznat. Ogromna masa ljudi, materijal, samo je zato na svijetu da se, napokon, nekim naporom, nekim dosad zanemarenim procesom, nekim ukršćavanjem rodova i pasmina, napne i rodi najzad od tisuće bar jedan iole samostalan čovjek. A od deset tisuća možda se rađa jedan koji bi imao još veću samostalnost. (Navodim kao primjer, kao dokaz.) Od sto tisuća jedan je još veće samostalnosti. Genijalni ljudi od milijuna, a veliki geniji, usavršitelji čovječanstva, možda tek pošto Zemljom prođe mnogo tisuća milijuna ljudi. Ukratko, nisam zavirivao u retortu u kojoj se sve to zbiva. Ali određeni zakon svakako postoji, i mora postojati; ne može tu biti nikakva slučaja.

– Zbijate li vas dvojica šalu, što li? – zavikne napokon Razumihin. – Zaluđujete li jedan drugoga ili ne zaluđujete? Sjede, i jedan se drugom podruguju! Govoriš li ti, Rodja, ozbiljno?

Raskoljnikov šuteći digne prema njemu svoje blijedo, gotovo žalosno lice i ne odgovori mu... A pored toga žalosnog lica učini se Razumihinu čudnom Porfirijeva neskrivena, nasrtljiva, razdražljiva, neuljudna zagrižljivost.

– Ali, brate, ako je to zaista ozbiljno, onda... Dabome, pravo kažeš da to nije novo, nego je nalik na sve ono što smo tisuću puta čitali i slušali; ali u svemu je tom zaista originalno i zaista jedino tvoje ono gdje, na moj užas, dopuštaš da se po savjesti lije krv, i to, oprosti mi, čak tako fanatički. Ta to dopuštanje da se lije krv po savjesti... po mom je mišljenju strašnije nego službeno, zakonito dopuštanje da se prolijeva krv...

– Prva istina, strašnije je – ozove se Porfirij.

– Nešto si se zanio! Tu ima pogrešaka. Pročitat ću... Zanio si se! Ne možeš ti tako misliti... Pročitat ću.

– Svega toga u članku nema, ondje su samo aluzije – progovori Raskoljnikov.

– Jest, jest – uzvrpolji se Porfirij – sada mi je gotovo potpuno jasno kako izvoljevate gledati na zločin... oprostite što vam dodijavam, i suviše dosađujem, i meni je samom mrsko... ali, vidite, maloprije ste me veoma umirili pogrešnim slučajevima gdje se miješaju one dvije vrste, ali... mene tu ipak uznemiruju različiti praktički slučajevi. Neka nekakav čovjek ili mladić uobrazi da je Likurg ili Muhamed... – budući, razumije se – pa uzme uklanjati sve zapreke... Dalek je, veli, a za put treba novac... pa će i pokušati da se domogne novaca za pohod... znate?

Zamjotov odjednom frkne iz svog kuta. Raskoljnikov ga i ne pogleda.

– Moram priznati – odgovori on mirno – da se takvi slučajevi mogu dogoditi. Glupi i tašti ljudi hvatat će se osobito na tu udicu, pogotovo mladež.

– Eto, vidite. Pa što onda?

– Pa, eto, tako je – podsmjehne se Raskoljnikov. – Nisam ja to skrivio. Tako jest, i tako će svagda biti. Evo on (mahne na Razumihina) govorio je maloprije da dopuštam prolijevanje krvi. Pa što onda? Ta društvo je i suviše zaštitilo sebe progonstvima, tamnicama, sucima istražiteljima, robijom – zašto da se uzrujavate? I tražite krivca!...

– A ako ga pronađemo?

– Sretan mu put!

– Ipak ste logični. A njegova savjest?

– Pa što se vas ona tiče?

– Tako samo, zbog čovječnosti.

– U koga ima savjesti, neka i pati ako prizna da je pogriješio. To mu i jest kazna – osim robije.

– E, a oni zaista genijalni – zapita Razumihin namršteno – oni kojima je dano pravo da kolju, ti dakle ne moraju nikako da stradaju, čak ni za prolivenu krv?...

– Čemu ta riječ: moraju? Tu nema ni dopuštenja, ni zabrane. Neka pati, ako žali žrtvu... Stradanja i boli moraju biti u širokoj svijesti i duboku srcu. Istinski veliki ljudi, držim, zacijelo su na svijetu vrlo nujni – dometne najednom zamišljeno, čak i tonom koji se razlikovao od tona razgovora.

Digne oči, zamišljen ih sve pogleda, nasmiješi se i prihvati kapu. Bio je i suviše miran za razliku od raspoloženja u kakvu je maloprije ušao, i to je osjećao. Svi ustanu.

– Pa, grdili me ili ne grdili, srdili se ili ne srdili, ne mogu da se suspregnem – opet će na kraju Porfirij Petrovič. – Dopustite mi još jedno pitanje (strašno vam dodijavam!), jednu bih samo malu ideju da raspravim, jedino zato da je ne zaboravim.

– Dobro, iznesite svoju ideju! – stajao je pred njim Raskoljnikov, ozbiljan, blijed i čekao.

– Eto... ne znam zaista kako bih zgodnije izrekao... ideja je vrlo nestašna... psihološka... Ta kad ste pisali taj člančić, ne može, eto, biti, he-he, da niste bar iole smatrali i sebe za »neobična« čovjeka koji kazuje novu riječ, to jest, u vašem smislu... Je li da je tako?

– Možda i jest – odgovori Raskoljnikov prezirno.

Razumihin se pomakne.

– Ako je dakle tako, ne bi li se i sami odlučili, pa, onako, poradi kakvih neuspjeha i ugnjetavanja u životu, ili za napredak cijelog čovječanstva – da prekoračite tu zapreku?... Na primjer, da ubijete i opljačkate?

– Kad bih prekoračio, ne bih vam zacijelo rekao – odgovori Raskoljnikov izazovno, bahato i prezirno.

– Ta nemojte, samo se interesiram, zapravo zato da bih razumio vaš članak, samo u literarnom pogledu...

»Pi, kako je to očito i drsko!« pomisli Raskoljnikov, zgadivši mu se.

– Dopustite da vam reknem – odgovori on suho – ne smatram sebe ni za Muhameda ni za Napoleona... ni za bilo koju sličnu osobu, a kad dakle nisam to, ne mogu vam ni dovoljno objasniti kako bih postupio.

– Manite se, ta tko kod nas u Rusiji ne smatra sebe sada za Napoleona? – izgovori Porfirij neobično prisno.

Čak i u intonaciji njegova glasa bilo je sada nešto osobito jasno.

– Da nije to kakav budući Napoleon i našu Aljonu Ivanovnu prošlog tjedna ucmekao sjekirom? – izvali odjednom iz kuta Zamjotov.

Raskoljnikov je šutio i uporno netremice gledao Porfirija. Razumihin se smrači i namršti. On je već i prije počeo nešto naslućivati. Gnjevno se ogleda. Prođe časak mračne šutnje. Raskoljnikov se okrene da ode.

– Odlazite dakle! – prijazno će Porfirij, neobično ljubazno pružajući ruku. – Veoma mi je, veoma milo, što smo se upoznali. A što ste tiče vaše molbe, ne brinite se! Samo napišite onako kako sam vam rekao. A najbolje će biti da sami svratite onamo meni... ovih dana... recimo sutra. Bit ću ondje oko jedanaest sati, zacijelo. Sve ćemo udesiti... razgovarat ćemo... Vi biste pak, kao jedan od posljednjih što su ondje bili, mogli možda i reći štogod nama... – priklopi on što je mogao dobrodušnije.

– Želite me službeno ispitati, po svim propisima? – zapita Raskoljnikov oštro.

– Zašto? Zasad to nije uopće potrebno. Niste me dobro razumjeli. Ne propuštam, vidite, priliku i... i sa svima sam zalagačima već govorio... od nekih sam uzimao iskaze... a vi, kao posljednji... Ali, zbilja! – zavikne on, obradovavši se nečemu. – Baš sam se sjetio; ta što ja! – okrene se on Razumihinu. – Ti si mi onda nabio uši o onom Nikolaški... ali i sam znam, i sam znam – okrene se Raskoljnikovu – da je mladić nedužan, ali što ću, i Mićku sam morao uznemiriti... Evo što je posrijedi, suština svega: kad ste prolazili onda stubištem... molim, vi ste u osam sati bili ondje?

– Jest, u osam sati – odgovori Raskoljnikov, ali odmah osjeti nelagodu jer je to mogao i prešutjeti.

– Kad ste dakle prolazili u osam sati stubištem, niste li možda vidjeli na drugom katu, u onom otvorenom stanu – sjećate li se, dva radnika, ili bar jednog od njih? Oni su ondje bojili, niste li ih primijetili? To je za njih veoma, veoma važno!...

– Ličioce? Ne, nisam vidio... – odgovori Raskoljnikov polagano, kao da kopka po uspomenama, a ujedno se cijelim svojim bićem napinjao i zamirao od muke da bi što prije pogodio u čemu je zapravo zamka i da ne bi štogod previdio.

– Ne, nisam vidio, a nisam ni primijetio taj otvoreni stan... ali na trećem katu (posve je već bio prozreo zamku te je trijumfirao)... sjećam se, neki se činovnik selio iz stana... sučelice Aljone Ivanovne... sjećam se... jasno se sjećam... vojnici su iznosili neki divan i mene su pritisli uza zid... a ličilaca se ne sjećam da su bili ondje... a ni otvorenih vrata stana nije bilo nigdje, čini mi se. Da, nije bilo...

– Ta što ti hoćeš! – zavikne odjednom Razumihin, kao da se osvijestio i shvatio. – Ličioci su bojili na sam dan ubojstva, a on je bio ondje tri dana prije toga! Što ti to pitaš?

– Pa pomiješao sam! – lupi se Porfirij po čelu. – Do đavola, pamet mi se već muti od tog slučaja! – obrati se on Raskoljnikovu kao da se ispričava. – Bilo bi nam veoma važno da doznamo nije li ih tko vidio ondje u stanu u osam sati, pa sam sada pomislio da biste i vi mogli reći... doista sam pomiješao!

– Treba dakle biti obzirniji – napomenu Raskoljnikov mrzovoljno.

Te je riječi izrekao već u predsoblju. Porfirij Petrovič ih isprati vrlo ljubazno čak do vrata. Oni iziđu mrki i namršteni na ulicu i nekoliko koračaja ne progovoriše ni riječi. Raskoljnikov duboko odahne...

[1] Velika zajednička nastamba u Fourierovu socijalističkom utopizmu. François Charles Fourier (1772–1837), francuski sociolog i tvorac socijalističkog utopizma

[2] Veliko zvono u Moskvi.

[3] Živio vječni rat

VI

– ... Ne vjerujem! Ne mogu da vjerujem! – ponavljao je zaprepašteni Razumihin, nastojeći svom silom da pobije Raskoljnikovljeve zaključke.

Prilazili su već Bakalejevljevu svratištu, gdje su ih Puljherija Aleksandrovna i Dunja već odavno čekale. Razumihin je u žestoku razgovoru postajkivao svaki čas, zbunjen i uzrujan već samim tim što su oni prvi put progovorili otvoreno o onom.

– Ne vjeruj! – odgovori Raskoljnikov hladno i nehajno se smiješeći. – Ti po svom običaju nisi ništa zapazio, a ja sam mjerio svaku riječ.

– Ti si sumnjičav, zato si i mjerio... Hm... zaista, priznajem, Porfirijev je ton bio prilično čudan, i osobito onaj podlac Zamjotov!... Pravo veliš, nešto je bilo u njemu; ali zašto? Zašto?

– Promislio je preko noći.

– Baš obratno, obratno! Da je u njih takva luda misao, trudili bi se i te kako da je prikriju i da sakriju svoje karte, pa da te onda uhvate... Ali sada... to je drsko i neoprezno!

– Da imaju činjenice, to jest stvarne činjenice, ili iole temeljite sumnje, onda bi se oni zaista pobrinuli da prikriju igru, u nadi da će iskartati još više. (Uostalom, odavno bi već i pretragu proveli!) Ali nemaju nijedne činjenice, sve je u njih uobraženje, sve ima dva kraja, samo maglovita ideja – pa zato i nastoje da zbune drskošću. Možda sam se i sam prozlio što nema činjenica, te sam se u ljutini istresao. A možda je i kakav naum u njega... Čini se da je uman čovjek... Možda me je htio zaplašiti time što zna... Tu ti je, brate, posebna psihologija... Uostalom, gadno je objašnjavati sve to. Mani se!

– I uvredljivo, uvredljivo! Razumijem te! Ali... kad smo već započeli otvoreno da govorimo, a to je lijepo što smo napokon počeli da govorimo otvoreno (to volim!) – priznat ću ti sada iskreno da sam već odavna primjećivao u njih tu misao, za sve ovo vrijeme; razumije se, jedva je jedvice primjećuješ, mili ona samo, ali zašto da i mili! Kako se usuđuju! Gdje im se tu krije taj korijen? Da znaš kako sam bjesnio! Što: zar zato što bijedni student, izmrcvaren siromaštvom i hipohondrijom, uoči ljute bolesti i bunila, što se već možda javlja u njemu (pazi!), sumnjičav, samoljubiv čovjek koji zna svoju vrijednost, a šest mjeseci čuči i ni s kim se ne sastaje, u dronjcima, s cipelama bez potplata – stoji pred nekakvim redarčićima i trpi njihove pogrde; a tu mu je pred nosom neočekivani dug, dospjela mjenica dvorskoga savjetnika Čebarova, smradni maz, trideset stupnjeva Reaumura, zapara, ljudska gužva, pripovijedanje o ubojstvu osobe kod koje je jučer bio, i sve to – na prazan želudac! Kako da se onda i ne onesvijesti! I na tome temelje sve! Do đavola! Razumijem da je to gadno, ali bih na tvom mjestu, Roćka, zakikotao svima u lice ili, bolje, pljunuo bih im svima u njušku, ali pojače, odvalio bih na sve strane dvadesetak pljusaka, pametno, kako svagda i treba, pa bih time i završio. Pljuni! Obodri se! Sramota je!

»Dobro je on to razložio zaista«, pomisli Raskoljnikov.

– Pljuni? A sutra opet ispitivanje? – progovori on ogorčeno. – Zar da se s njima objašnjavam? Gadi mi se i to što sam se jučer u gostionici ponizio i govorio sa Zamjotovom.

– Do đavola! Otići ću sam Porfiriju! Pritisnut ću ga onako rođački: neka on meni sve razloži do najtanjih tančina. A Zamjotov...

»Napokon se dosjetio!« pomisli Raskoljnikov.

– Stoj! – zavikne Razumihin, hvatajući ga za rame. – Stoj! Što si to nabuncao! Dosjetio sam se: ti buncaš. Kakva ti je to podvala? Veliš da je ono pitanje o radnicima bila podvala? Promozgaj: da si ti ono uradio, zar bi se mogao zabrbljati da si vidio kako boje stan... i da si vidio radnike? Naprotiv, ništa ne bi vidio, sve da i jesi vidio! Tko li će bilo što priznavati?

– Da sam ja ono učinio, svakako bih rekao da sam vidio, i radnike i stan – produžavao je dalje Raskoljnikov preko volje i očito mrzovoljan.

– Pa zašto da govoriš protiv sebe?

– Zato, jer jedino seljaci, ili najneiskusnije novajlije, uporno i sve redom poriču kod preslušavanja. Ali čim je čovjek iole naobražen i iskusan, svakako se i koliko god može trudi da prizna sve vanjske činjenice koje ne može ukloniti, samo im prišiva druge razloge, upleće kakvu osobitu, nenadanu crtu koja im daje sasvim drugo značenje i prikazuje ih u drugoj svjetlosti. Porfirij se, valjda, baš i nadao da ću svakako odgovarati tako, te ću zato, da bi bilo nalik na istinu, reći da sam vidio, a uz to ću priplesti štogod za objašnjenje...

– Ta on bi ti odmah i rekao da dva dana prije toga nisu ondje ni mogli biti radnici, pa si, dakle, bio baš na dan ubojstva, u osam sati. Sitnicom bi te zbunio.

– Jest, tome se on i nadao da neću znati promisliti, nego ću se baš požuriti da odgovorim što bliže istini, pa ću i zaboraviti da dva dana prije ubojstva nisu mogli radnici ondje ni biti.

– Pa kako bi to zaboravio?

– To ti je najlakše. U takvim se najsitnijim činjenicama najlakše i zbune lukavi ljudi. Što je taj čovjek lukaviji, to se manje nada da ćeš ga zbuniti običnom činjenicom. Najlukavijega čovjeka treba da zbuniš baš najpriprostijom činjenicom. Porfirij nije nipošto tako glup kako ti misliš...

– Ali nakon svega ovoga, on je podlac!

Raskoljnikov nije mogao suspreći smijeha. Ali mu se odmah učini čudnim i njegov zanos i ta volja da izgovori posljednje objašnjenje, a ovamo je cijeli pređašnji razgovor podržavao mrzovoljno se gadeći, jedino zbog cilja, zbog potrebe.

»U ponečem već počinjem uživati!« pomisli.

Ali gotovo u taj se isti čas nekako uznemiri, kao da ga je prenerazila neočekivana, uzbudljiva misao. Nemir je u njemu rastao. Stigoše već do vrata Bakalejevljeva svratišta.

– Idi sam – reče odjednom Raskoljnikov – odmah ću se vratiti.

– Kamo ćeš? Pa evo smo već stigli?

– Moram, moram, posao... doći ću za pola sata... Reci ondje!

– Kako hoćeš, a ja ću za tobom!

– Što, zar ćeš me i ti mučiti – zavikne tako gorko razdražen, tako očajna pogleda da je Razumihin klonuo. Neko je vrijeme stajao na ulazu i mrko gledao kako onaj brzo korača prema svojoj uličici. Napokon stisne zube, zgrči šake, zakune se odmah tu da će još danas izažeti cijelog Porfirija kao limun, te se popne gore da umiri Puljheriju Aleksandrovnu, koja se već bila usplahirila što ih tako dugo nema.

Kad je Raskoljnikov stigao kući, bile su mu se sljepoočnice oznojile, i teško disaše. Brže se popne uza stube, uđe u svoj nezaključani stan i odmah zakvači vrata. Onda poleti uplašeno i bezglavo u kut, prema onoj rupi, te je nekoliko časaka pomno čeprkao po njoj, pretraživao svaki kutić i svaku boru na tapeti. Ne nađe ništa, pa ustane i duboko odahne. Kad je maloprije bio stigao do stubišta Bakalejevljeve kuće, palo mu je iznenada na pamet da mu je možda koja stvar, koji lanac, kopča ili čak papir u koji su bile zamotane stvari, sa staričinom zabilješkom, izmakao tada nekako i zapao u neku pukotinu, a onda će odjednom iskrsnuti pred njim i iznenada ga neizbježno odati.

Stajao je kao zamišljen, a na usnama mu je titrao čudan smiješak, potišten, nekako besmislen. Uzme napokon kapu i tiho iziđe iz sobe. Misli su mu se plele. Zamišljen siđe u kućni trijem.

– Pa evo baš njega – zavikne gromki glas.

On digne glavu.

Pazikuća stoji na vratima svoje sobice, i pravo na njega pokazuje nekom oniskom čovjeku, koji je naoko nalikovao na građanina, a odjeven je u dug haljetak, s prslukom, i iz daljine je nalik na ženu. Glavu, na kojoj mu je zamazana kapa, objesio, a i sav je kao zgrbljen. Uvelo, smežurano lice kazuje da mu je preko pedeset godina; sitne, mutne očice gledaju mrko, oštro, mrzovoljno.

– Što je? – zapita Raskoljnikov prilazeći pazikući.

Građanin ga pogleda ispod oka, promotri ga netremice, pomno, ne žureći se, onda se polako okrene i bez ijedne riječi iziđe iz trijema na ulicu.

– Ta što je to? – zavikne Raskoljnikov.

– Eto je pitao nekakav, stanuje li ovdje student, vas je po imenu nazvao, i kod koga ste. Uto ste sišli, ja sam vas pokazao, a on otišao. Eto na!

I pazikuća je bio u nekoj dvoumici, ali ne baš u velikoj; još malo promisli, onda se okrene i vrati u svoju sobicu.

Raskoljnikov poleti za građaninom i odmah ga ugleda kako ide drugom stranom ulice jednakim polaganim korakom, kao i prije, oči oborio zemlji, te kao da nešto premišlja. Brzo ga stigne, ali je neko vrijeme koračao za njim; najzad pođe usporedo s njim i pogleda mu sa strane u lice. Onaj ga zamijeti odmah, promotri ga brzo, ali opet obori oči, i tako su koračali koji časak jedan pored drugoga bez ijedne riječi.

– Pitali ste za mene... pazikuću? – progovori napokon Raskoljnikov, ali ne preglasno.

Građanin mu ne odgovori, pa i ne pogleda ga. Opet pošute.

– A što biste vi... dolazite i pitate... i šutite... ta što je to? – Raskoljnikovu se prekidao glas i nije mogao jasno da izgovara riječi.

Građanin sada digne oči i pogleda Raskoljnikova zlokobnim, mračnim pogledom.

– Ubojico! – progovori on iznenada tihim, ali jasnim, razgovijetnim glasom.

Raskoljnikov je stupao kraj njega. Noge mu odjednom užasno oslabe, po leđima ga podiđe jeza, srce mu na časak zamre: onda mu opet zakuca, kao da se otkvačio. Tako prođu stotinjak koračaja, uporedo, i opet mukom mučeći.

Građanin ga nije gledao.

– Ta što vi... što... tko je ubojica? – promrmlja Raskoljnikov da se jedva i čulo.

– Ti si ubojica – izgovori onaj još razgovjetnije, oštrije i kao nekim mrskim, pobjedničkim smiješkom, te opet pogleda Raskoljnikova pravo u blijedo lice i u zamrzle oči.

Stignu obadvojica na raskršće. Građanin zakrene lijevo u ulicu i ode ne obazirući se. Raskoljnikov zastane, te je dugo gledao za njim. Vidio je, kako je onaj otišao već pedesetak koračaja, pa se onda obazreo i pogledao njega, koji je još jednako stajao nepomično na istom mjestu. Razabrati se nije moglo, ali Raskoljnikovu se učini da se onaj i sada nasmiješio hladnim i mrskim, pobjedničkim smiješkom.

Polaganim, iznemoglim korakom, klecajući i nekako užasno prozebao, vrati se Raskoljnikov u svoju sobicu. Skine kapu, metne je na stol i postoji uza stol desetak časaka ne mičući se. Onda legne onemoćao na divan i boležljivo se, tiho zajecavši, ispruži na njemu; oči su mu bile sklopljene. Tako proleži otprilike pola sata.

Ni o čemu nije mislio. Ipak, bilo je i nekakvih misli, ili odlomaka misli, nekih prikaza, bez reda i bez veze – lica ljudi koje je vidio još u djetinjstvu, ili ih je gdjegod sreo jedan jedini put, te ih se ne bi bio nikada ni sjetio; zvonika Voznesenjske crkve, bilijara u nekoj gostionici i kraj bilijara časnika, zadah cigara u nekoj trafici, u niskom prizemlju, krčmi, družinskih stubišta, posve mračnih, polivenih pomijama i posutih ljuskama od jaja, a odnekud se ori nedjeljna zvonjava... Slike se mijenjaju i vitlaju kao vihor. Neke mu se i mile, te ih se hvata, ali se gase, a nešto ga guši u nutrini, ali ne jako. Gdjekada mu je i sasvim dobro... Laka ga zebnja nije prolazila, a to mu je bilo gotovo i ugodno.

Začuje žurne Razumihinove korake i njegov glas, te sklopi oči i pričini se da spava. Razumihin otvori vrata, pa neko vrijeme prostoji na pragu, kao da premišlja. Onda korakne tiho u sobu i pristupi oprezno divanu. Začuje se Nastasjin šapat.

– Ne diraj ga; neka se ispava; poslije će jesti.

– I jest tako – odgovori Razumihin.

Iziđu oprezno obadvoje i pritvore vrata. Prođe još pola sata. Raskoljnikov otvori oči, izvali se nauznak i zaturi ruke za glavu...

»Tko je on? Tko je taj čovjek što je iskrsnuo iz zemlje? Gdje je on bio i što je vidio? On je vidio sve, to je nesumnjivo. A gdje je on tada stajao i otkuda je gledao? Zašto on istom sada iskrsava iz zemlje? I kako je vidio – zar je to moguće?... Hm!...« nastavi Raskoljnikov, ledeneći i dršćući. »A korice što ih je Nikolaj našao za vratima: zar je i to moguće? Dokazi! Sićušnu crticu previdiš, pa eto ti dokaza velikih kao egipatske piramide! Muha je letjela pa vidjela! Zar je to moguće?«

I njega odjednom obuze gađenje kad osjeti koliko je oslabio, fizički oslabio.

»Morao sam i znati – mislio je i gorko se smiješio. – A kad sam znao sebe, kad sam slutio kakav ću biti, kako sam se smio laćati sjekire i okrvaviti se! Morao sam unaprijed znati... Eh, ta i znao sam unaprijed!...« – prošapće on očajno.

Gdjekada bi se dugo zadržavao na kojoj misli.

»Ne, oni ljudi nisu od ovakva kova: pravi vladar, kome je sve dopušteno, razara Toulon, vrši pokolj u Parizu, zaboravlja vojsku u Egiptu, gubi pola milijuna ljudi u moskovskoj vojni, a u Vilni se otresa dosjetkom; njemu dižu nakon smrti kumirske kipove – njemu je, dakle, sve dopušteno. Ta u takvih ljudi i nije tijelo nego tuč!«[1]

Nenadana ga, neobična misao odjednom gotovo nasmije.

»Napoleon, piramide, Waterloo – i mršava, gadna registratorka, baba, lihvarka, s crvenim kovčegom pod krevetom, ta to ne bi prokuhao ni Porfirij Petrovič!... Otkud bi i prokuhao!... Estetika će smetati: ’Zar će se Napoleon podvući pod babin krevet’? Eh, trice!«

Časomice mu se činilo da bulazni; zapadao je u grozničavo i zanosno raspoloženje.

»Baba nije važna!« mislio je vatreno i na mahove. »Baba je možda i pogreška, ali nije riječ o njoj! Baba je bila samo bolest... htio sam brže da prekoračim... nisam ubio čovjeka, već sam ubio princip! Princip sam ubio, a prekoračio i nisam, nego sam ostao na ovoj strani. Jedino sam uspio da ubijem. A i to nisam uspio kako se vidi... Princip? Zato je glupančić Razumihin maloprije grdio socijaliste? Marljiv svijet, promućuran, ’sveopćom se srećom’ bavi. Ta samo mi je jedan jedini put dan život, i nikada ga više neće biti: neću da čekam ’sveopću sreću’. Hoću i sam živjeti, jer mi je inače bolje i ne živjeti. Pa što? Samo nisam htio da prođem kraj gladne matere i da stisnem u džepu svoj rubalj, očekujući ’sveopću sreću’. ’Prinosim evo ciglicu sveopćoj sreći, i zato mi je srce mirno’.[2] Ha-ha! A zašto ste me propustili? Ta samo jedanput živim, pa hoću i ja... Eh, estetska uš sam ja, i ništa više«, priklopi on, te se nasmije kao da je skrenuo pameću. »Jest, zaista sam uš« – nastavi, zlurado se hvatajući te misli, kopkajući po njoj, igrajući se i zabavljajući se njome – »i već poradi toga jedinog, prvo, što razmatram o tom jesam li uš, drugo, što sam cijeli mjesec dana uznemirivao Preblagu Providnost, zazivajući je za svjedoka, da ne poduzimam ono zbog svoje puti i pohote, nego mi je na pameti veličanstven, lijep cilj, ha-ha-ha! Treće, zato jer sam mislio da ću u izvršenju paziti na moguću pravednost, važnost i mjeru, i aritmetiku: od svih sam ušiju odabrao najnekorisniju, a kad sam je ubio, smislio sam opet da od nje uzmem baš onoliko koliko mi treba za prvi korak, ni više ni manje. (Drugo bi dakle i otišlo manastiru, po oporuci – ha-ha!...) Zato, zato sam ja prava uš – dometne on, škrgućući zubima – zato, jer sam ja sâm možda još odurniji i gadniji od te ubijene uši i jer sam predosjećao da ću to reći sam sebi pošto je ubijem! Zar se išta može usporediti s takvom strahotom! Oh, niskosti! Oh, podlosti!... Oh, kako ja razumijem ’proroka’, sa sabljom, na konju: Zapovijeda Allah, pokoravaj se, ’dršćući’ stvore! Ima pravo, ima pravo ’prorok’ kad ispriječi gdjegod na ulici dobr-r-ranu bateriju te gruha i u pravog i u krivog, a ne udostojava se čak ni toliko da se objasni! Pokoravaj se, dršćući stvore i – ne želi, jer to nije tvoj posao!... Oh, nipošto, nipošto neću oprostiti babi!«

Kosa mu se oznojila, drhtave mu se usne osušile, ukočen pogled bio upravljen u strop.

»Mati, sestra, koliko sam ih volio! Zašto ih sada mrzim? Jest, fizički mrzim; ne mogu ih trpjeti uza se... Maloprije sam prišao majci i poljubio je, sjećam se... Da je grlim i da mislim: kad bi doznala, to... zar da joj reknem onda da ću takav postati... Hm! Ona je zacijelo isto takva kakav sam i ja – dometne on, nastojeći uporno da misli kao da se bori s tlapnjom koja ga zaokuplja. – Oh, kako ja mrzim sada babu! Da se probudi, ubio bih je zacijelo i po drugi put! Bijedna Lizaveta! Zašto se ona tu našla!... Ali, začudo, da na nju gotovo i ne mislim, kao da je nisam ni ubio!... Lizaveta? Sonja! Bijedne, krotke, krotkih očiju... Mile!... Zašto one ne plaču? Zašto one ne ječe?... One sve daju... gledaju krotko i tiho... Sonja, Sonja! Tiha Sonja!...«

On se zanese; čudnim mu se učini da se i ne sjeća kako je dospio na ulicu. Već je kasna večer. Mrak zapada, puni mjesec svijetli sve jasnije i jasnije, ali zrak je nekako osobito zaparan. Po ulicama vrve ljudi; obrtnici se i posleni ljudi razilaze kućama, drugi šetaju; zaudara vapno, prašina, ustajala voda. Raskoljnikov hoda nujan i zabrinut; vrlo se dobro sjeća da je od kuće otišao po nekom naumu, te mora nešto da uradi i da pohiti, ali što, to je zaboravio. Odjednom zastane i opazi da na drugoj strani ulice stoji na pločniku čovjek i maše mu rukom. Pođe preko ulice put njega, ali se taj čovjek iznenada okrene i pođe, kao da ništa nije ni bilo, oborene glave, a ne obazire se i ničim ne odaje da ga je zvao. »Ta je li me zaista zvao?« pomisli Raskoljnikov, ali nagne ipak za njim. Kad se nađe deset koračaja od njega, odjednom ga poznade i – uplaši se; bio je to malopređašnji građanin, u istom onako dugom haljetku i isto onako zgrbljen. Raskoljnikov stupa za njim zazorice; srce mu kuca; zakrenu oni u uličicu – onaj se još jednako ne obazire. »Zna li on da idem za njim?« pomisli Raskoljnikov. Građanin uđe na vrata neke velike kuće. Raskoljnikov pristupi brže vratima i počne gledati: neće li se onaj obazreti i neće li ga zovnuti? I zbilja, kad je prošao trijem i izišao na dvorište, onaj se iznenada osvrne, i kao da mu je opet mahnuo. Raskoljnikov prođe odmah kroz trijem, ali na dvorištu više nije bilo građanina. Ušao je, dakle, tu odmah na prvo stubište. Raskoljnikov poleti za njim. I zaista, za dva stubišta više, čuli su se nečiji odmjereni, lagani koraci. Začudo, stube mu se čine poznatima. Evo prozora u prizemlju; turobno i tajnovito pada kroz stakla mjesečina; evo i prvog kata. Ha! ta to je baš onaj stan gdje su bojili radnici... Kako ga nije poznao odmah? Koračanje onoga čovjeka, što ide pred njim, utihnulo: »Stao je, dakle, ili se negdje sakrio.« Evo i drugog kata; bi li dalje išao? I kakva je tu tišina, strašno je čak... Ali on pođe. Plaši ga i zbunjuje lupa njegovih koračaja. Bože, kakav je mrak! Građanin se zacijelo tu gdjegod pritajio u kutu. A stan je širom otvoren na stubište; pomisli i uđe. Predsoblje je posve mračno i prazno, ni žive duše; kao da su sve iznijeli; tiho tihano, na prstima, uđe u gostinsku sobu: sva je soba obasjana jasnom mjesečinom, sve je tu kao i prije: stolice, zrcalo, žuti divan i sličice u okvirima. Ogromni, okrugli mjesec, crven kao bakar, gleda pravo u prozore. »To je od mjeseca takva tišina«, pomisli Raskoljnikov, »on sada jamačno zagoneta zagonetke«. Postoji i počeka, počeka dugo, a što je tiša mjesečina, to mu jače kuca srce, te ga već i boli. I jednako tišina. Odjednom se začuje časovit prasak, kao da se slomio iver, i sve zamre opet. Jedna se muha probudila, zaletjela se i udarila o staklo, te žalostivo zazujala. U taj čas smotri u kutu, između ormarića i prozora, kao da visi na zidu neki ogrtač. »Odakle taj ogrtač? – pomisli. – Ta prije ga nije bilo...« Priđe polako i dosjeti se da se iza toga ogrtača zacijelo sakriva netko. Oprezno odigne ogrtač i spazi da tu stoji stolica, a na stolici u kutu sjedi baba, sva se zgrčila, a glavu spustila, tako da joj se ne razabire lice, ali je to ipak ona. Postoji malo kraj nje: »Boji se!« pomisli on, izvuče tiho iz petlje sjekiru i udari babu po tjemenu, i jedan i dva puta. Ali, začudo, ona se od tih udara nije ni ganula, kao da je drvena. On se uplaši, nagne se bliže i stane je promatrati; ali i ona nagne glavu još niže. On se onda sagne sasvim do poda i pogleda je odozdo u lice, pogleda i zamre: baba sjedi i smije se – sve se kida od tihana, nečujna smijeha, a suspreže ga uporno da je on ne bi čuo. Odjednom mu se učini da su se vrata spavaće sobe nešto odškrinula, te kao da se i ondje smiju i šapću. Bijes ga zaokupi; iz sve snage stane udarati babu po glavi, ali se uz svaki udar njegove sjekire čuje sve jači i glasniji smijeh i šapat iz spavaće sobe, a baba se cijela uzljuljala od kikota. Poleti da umakne, ali predsoblje je već puno svijeta, vrata su na stubište otvorena širom, a po hodniku, na stubama i onamo dolje vrve ljudi, glava do glave, svi gledaju, ali svi se pritajili i čekaju, šute... Srce mu se stislo, noge mu se ne miču, prirasle... Htjede zaviknuti i – probudi se.

Odahne teško – ali, začudo, kao da još uvijek sanja: vrata su mu otvorena širom, a na pragu stoji sasvim nepoznat čovjek i netremice ga promatra.

Tek što je Raskoljnikov otvorio oči, odmah ih sklopi opet. Leži na leđima i ne miče se.

»Sanjam li to još i dalje ili ne sanjam?« pomisli, te malo, krišom digne opet trepavice: neznanac stoji i dalje na istom mjestu i neprestano ga motri.

Odjednom on prekorači oprezno prag, pomno pritvori za sobom vrata, priđe stolu, počeka časak – za sve to vrijeme nije skidao očiju s njega – polako, tiho sjedne na stolicu do divana; šešir položi do sebe na pod, obadvjema se rukama podupre o trskovac, a bradu nasloni na ruke. Očito je da je bio spreman da dugo čeka. Koliko Raskoljnikov može razabrati ispod trepavica što trepću, taj čovjek nije više mlad, gojan je, a brada mu je gusta, svijetla, gotovo bijela...

Prođe desetak časaka. Vidljivo je još, ali se već smrkava. U sobi je grobna tišina. Ni sa stubišta ne dopire nikakav zvuk. Samo zuji i muči se nekakva muha zundarača, te u letu nasrće na staklo. Raskoljnikov nije mogao dulje da otrpi, te se odjednom pridigne i sjedne na divan.

– Pa, govorite, što želite?

– Ta ja sam eto i znao da ne spavate, nego se samo pretvarate – čudno odgovori neznanac i mirno se nasmije. – Dopustite da se predstavim: Arkadij Ivanovič Svidrigajlov.

[1] Riječ je, naravno, o Napoleonu i njegovim najpoznatijim pothvatima. Navodno je poslije poraza u Rusiji Napoleon u Vilnu rekao: »Od uzvišenoga do smiješnoga svega je jedan korak, pa neka sudi potomstvo.«

[2] Parafraza krilatice koja je u tridesetim godinama kolala u naprednom dijelu francuskog društva. Apporter sa pierre A l’édifice nouveau (prinijeti svoj kamen za novu zgradu).

ČETVRTI DIO

I

»Je li to nastavak sna?« pomisli Raskoljnikov još jednom.

Pomno i nepovjerljivo promatrao je neočekivanog gosta.

– Svidrigajlov? Gluparija! Ne može biti! – progovori napokon glasno, u dvoumici.

Gost kao da se nije ni začudio tom uzviku.

– Zbog dva sam razloga došao do vas, prvo, želio sam da se osobno upoznam s vama, a drugo, nadam se da mi nećete uskratiti pomoć u jednom poslu koji se zapravo tiče vaše sestrice Avdotje Romanovne i njena interesa. Mene ona samog, bez preporuke, neće možda ni primiti, zbog predrasude, ali uz vašu pomoć uzdam se, naprotiv...

– Uludo se uzdate – prekine ga Raskoljnikov.

– One su baš sinoć stigle, zar ne, dopustite da zapitam?

Raskoljnikov ne odgovori.

– Jučer, znam ja. Ta i sâm sam došao istom prekjučer. O onom ću, dakle, evo ovo da vam reknem, Rodione Romanoviču; smatram za suvišno da pravdam sebe, ali dopustite da i ja kažem: što sam zaista u svemu tome tako osobito zgriješio, to jest, ako ćemo bez predrasuda, zdravo sudeći?

Raskoljnikov ga je i dalje šuteći promatrao.

– To što sam u svojoj kući napastovao nezaštićenu djevojku i »vrijeđao je gnusnim ponudama« – je li? (I sâm se zatrčavam.) – Ta pomislite da sam i ja čovjek, et nihil humanum...[1] u jednu riječ, da sam i ja podoban pomamiti se i zavoljeti (što se, naravno, i ne zbiva po mojoj volji), i onda se sve objašnjava najprirodnijim načinom. Tu se jedino pita: jesam li neman ili sam sâm žrtva? E, a ako sam žrtva? Kad sam joj nudio da pobjegne sa mnom u Ameriku ili u Švicarsku, gajio sam možda najčestitije osjećaje i još mislio da usrećim nas obadvoje!... Ta razum služi strasti, a ja sam eto sebe još gore upropašćivao, molim vas!

– Ne pita nitko za to – prekine ga Raskoljnikov gadljivo. – Jednostavno ste mrski, bili pravi ili krivi, pa neće za vas ni da znaju nego vas tjeraju; odlazite dakle!

Svidrigajlov prasne u smijeh.

– Ta vas... vas ne može nitko zbuniti! – reče on, smijući mu se u brk. – Namjeravao sam lukavo urediti, ali ste se ispriječili baš na pravom mjestu!

– Pa i ovo sada je još vazda lukavština.

– A što onda? Što onda? – ponavljao je Svidrigajlov i srdačno se smijao. – Ta to je bonne guerre[2], kako se zove, i najdopuštenija lukavština!... Ali ste mene ipak prekinuli; bilo ovako ili onako, opet tvrdim: nikakvih neugodnosti ne bi bilo da se nije ono dogodilo u vrtu. Marfa Petrovna...

– I Marfu Petrovnu ste, vele, vi upropastili? – prekine ga Raskoljnikov grubo.

– I to ste čuli? Uostalom, kako i ne biste čuli... Na to pitanje ne znam zaista kako bih odgovorio, premda je moja savjest u tom slučaju posve mirna. To jest, nemojte misliti da se tu bojim bilo čega: sve je provedeno u potpunom redu i sasvim točno: liječnički je nalaz uglavio apopleksiju, do koje je došlo zbog kupanja odmah nakon obilna objeda, za kojim je ona ispila gotovo punu bocu vina, a i ništa se drugo nije moglo uglaviti... Ali evo što sam mislio neko vrijeme, osobito putem dok sam sjedio u vagonu: nisam li ja pripomogao svoj toj... nesreći, nekako moralno, uzrujavanjem ili nečim sličnim? Ali sam zaključio da ni to nije moglo nikako biti.

Raskoljnikov se nasmije.

– Valjda vas je veselilo uzrujavanje?

– A čemu se smijete? Pomislite: samo sam je dva puta ošinuo korbačićem, ni modrica nije bilo... Nemojte me, molim vas, smatrati za cinika; znam predobro kako je to gadno od mene, i tako dalje; ali također znam pouzdano da je Marfa Petrovna i voljela tu moju, da tako reknem, strastvenost. Slučaj vaše sestrice iscrpen je bio do dna. Marfa Petrovna već je treći dan morala sjediti kod kuće, nema s čim da se pojavi u gradu, a i dodijala je svima ondje onim svojim pismom. (Čuli ste za čitanje onoga pisma?) I odjednom zviznuo korbač dva puta po njoj – kao da je s neba spao! Odmah onda naređuje da se preže kočija!... A da i ne govorim o tome da ženama kadikad veoma, veoma godi kad ih se vrijeđa, unatoč tome što su, očito, ogorčene. To se svima događa; čovjeku je uopće veoma, veoma drago da ga se vrijeđa, jeste li to primijetili? A žene pogotovo. Može se čak i reći da se one tim jedino i promeću.

Jedan je tren Raskoljnikov bio nakanio da ustane i ode, i tako prekine sastanak. Ali neka radoznalost i čak račun zadrži ga načas.

– Vi volite tući? – zapita ga on rastreseno.

– Ne, ne volim osobito – odgovori Svidrigajlov mirno. – A Marfu Petrovnu nisam gotovo nikada ni tukao. Veoma smo složno živjeli, i ona je svagda bila zadovoljna sa mnom. U svih naših sedam godina, korbača sam se latio samo dva puta (ako se ne priračuna još treći slučaj, koji je, uostalom, veoma dvosmislen): prvi put, dva mjeseca nakon naše svadbe, odmah nakon dolaska na selo, i evo sada ovaj posljednji slučaj. A vi ste već mislili da sam takva neman, natražnjak, ugnjetavač? He-he... A zbilja, ne sjećate li se, Rodione Romanoviču, kako su prije nekoliko godina, još za vrijeme kreposne javnosti, osramotili kod nas pred cijelim narodom i u cijeloj literaturi jednog plemića – zaboravio sam mu prezime! – a on je izmlatio u vagonu neku Njemicu, sjećate se?[3] Onda se još iste godine, čini mi se, pojavio i onaj »Nepristojni postupak Vijeka«[4] (Sjećate li se Egipatskih noći, pa onog javnog čitanja? Crne one oči! Oh, gdje si, zlatno doba naše mladosti!) Eto, moje je mišljenje, dakle, ovo: s gospodinom što je istukao Njemicu nikako se ne slažem, jer, zaista... kako bih se slagao! Ali ipak moram reći da se gdjekada nalaze »Njemice« koje te tako neobično razdražuju, te mi se čini da nema ni jednog jedincatog progresista koji bi mogao potpuno jamčiti za sebe. S ovog gledišta nije nitko tada razmotrio slučaj, a baš ovo je istinski čovječno gledište, zaista je tako!

Kad je to izgovorio, Svidrigajlov se opet nasmije. Raskoljnikovu je bilo jasno da je ovo čovjek koji je nešto tvrdo odlučio i da nešto smjera.

– Vjerojatno niste već nekoliko dana govorili ni s kim? – zapita on.

– Gotovo da i jest tako. Pa što: zacijelo se čudite kako sam bistar čovjek.

– Ne, nego se čudim tome kako ste i suviše bistar čovjek.

– Valjda zato što me nije uvrijedila grubost vaših pitanja? Je li? Pa... čemu da budem uvrijeđen? Kako ste me pitali, onako sam vam i odgovarao – priklopi on, a na licu mu se pojavi neobična prostodušnost. – Ta ja se, zapravo, gotovo nizašto ne zanimam, bogami – nastavi on nekako zamišljeno. – Pogotovo sada nisam ničim zabavljen... Uostalom, možete misliti da vam se radi nekakvih namjera umiljavam, pogotovo gdje imam posla s vašom sestricom, sâm sam vam rekao. Ali ću vam reći iskreno: veoma mi je dosadno! Osobito ova tri dana, tako da sam vam se i obradovao... Nemojte se srditi, Rodione Romanoviču, ali mi se i sami činite nekako strašno čudnim. Bilo kako bilo, u vama nešto jest, i baš sada, to jest, nije baš u taj čas, nego uopće sada... Da, da, neću, neću, nemojte se mrštiti! Ta nisam takav medvjed za kakva me smatrate.

Raskoljnikov ga pogleda mrko.

– Možda uopće niste medvjed – reče on. – Meni se čak čini da ste iz veoma dobra društva, ili bar znate prigodice da budete i pristojan čovjek.

– Ta ja se ni za čije mišljenje osobito ne zanimam – odgovori Svidrigajlov suho i čak ponešto bahato. – Zašto dakle ne bih gdjekada bivao i prostakom, kad je pod našim podnebljem tako udobna takva odjeća i... i pogotovo ako imaš prirođenu sklonost za to – dometne on i nasmije se opet.

– Ali sam čuo da ovdje imate mnogo znanaca. Ta vi ste čovjek, kako se to veli, »koji nije bez veza«. Što ću vam i čemu ću vam onda ja, ako nemate neke ciljeve?

– Istinu ste rekli da imam znanaca – prihvati Svidrigajlov, ne odgovarajući na ono glavno. – Sastajao sam se već s njima; ta već treći dan lunjam; i ja poznajem njih, i oni kao da poznaju mene. Odjeven sam, dabome, pristojno i nisam siromah; prohujala je preko nas i seljačka reforma: šume i livade na poloju, prihoda ne nestaje, ali... neću onamo; još prije mi je dodijalo; obilazim već treći dan, nikome se i ne odajem... A to mi je grad! To jest, recite mi, molim vas, kako nam je on nastao? Grad kancelarista i svakojakih seminarista. Jest, mnogo toga ovdje nisam primjećivao nekada, prije osam godina, kad sam se ovuda motao... Jedino se uzdam u anatomiju sada, bogami!

– U kakvu anatomiju?

– Što se tiče tih klubova, Dussota,[5] tih vaših pointa,[6] ili molim, evo još napretka... ali neka bude bez mene – nastavi on, a pitanje kao da i opet nije čuo. – Tko ne bi htio da bude varalica u igri?

– A vi ste bili i varalica u igri?

– Kako ne bih bio? Bila nas je cijela družba, najpristojnija, prije osam godina; provodili smo se; a sve sami, znate, ljudi s manirama, pjesnici, kapitalisti. Uopće su u nas, u ruskom društvu, najbolje manire u onih koji su bili i na situ i na rešetu – jeste li to primijetili? U to sam se sada na selu upustio. Ali su me gotovo strpali u zatvor zbog dugova, Grk neki iz Nežina. Tu se onda namjerila Marfa Petrovna, pocjenjkala se i iskupila me za trideset tisuća srebrnjaka. Svega sam dugovao sedamdeset tisuća. Vjenčao sam se s njom zakonitim putem i odmah me odvezla u svoje selo, kao kakvo blago. Bila je pet godina starija od mene. Veoma me je voljela. Sedam godina nisam odlazio sa sela. I pazite, za sve to vrijeme ona je čuvala dokument protiv mene, na tuđe ime, na onih trideset tisuća, te da sam samo i pomislio da se pobunim – odmah bih zapao u klopku! I ona bi učinila! Ta kod žena se sve to slaže jedno s drugim.

– A da ne bješe dokumenta, biste li bili izmakli?

– Ne znam šta da vam reknem. Mene taj dokument nije gotovo ni tištao. Nisam htio nikamo ni da idem, a u inozemstvo me je Marfa Petrovna i sama dva puta zvala kad je vidjela da se dosađujem. Pa što! U inozemstvo sam putovao prije i svagda mi se ondje gadilo. Ništa drugo osim svitanja zora, zaljeva napuljskog, mora, ne gledaš, i nekako si nujan. Najmrže mi je što zbilja za nečim i tuguješ! Ta ljepše je u domaji: tu bar za sve kriviš druge, a sebe pravdaš. Sada bih krenuo možda na ekspediciju na Sjeverni Pol, jer j’ai le vin mauvais,[7] i ne marim ni da pijem, a osim vina mi i ne preostaje ništa drugo. Pokušao sam. A je li istina što govore da će u nedjelju u Jusupovu parku uzletjeti Berg[8] u ogromnom zrakoplovu i da poziva suputnike uz neku nagradu?

– A biste li vi letjeli?

– Ja? Ne bih... tako... – promrmlja Svidrigajlov i kao da se zaista zamislio...

»Pa što on zapravo hoće?« pomisli Raskoljnikov.

– Ne, nije meni smetao dokument – nastavi Svidrigajlov zamišljeno. – Nisam ni sam odlazio sa sela. A bit će i godina dana kako mi je Marfa Petrovna o imendanu vratila i taj dokument, a kao prid mi poklonila još priličnu svotu novaca. Ta ona je imala čitav kapital. »Vidite, koliko vam vjerujem, Arkadije Ivanoviču«, jest, tako je rekla. Ne vjerujete da je rekla ovako? A znate li da sam na selu postao pristojnim gazdom; poznaju me u svoj okolici. I knjiga sam naručivao. Isprva mi je Marfa Petrovna povlađivala, ali se poslije neprestano bojala da će me one zaludjeti.

– Čini mi se kao da neobično žalite za Marfom Petrovnom?

– Ja? Možda. Zaista, možda. A zbilja, vjerujete li vi u priviđenja?

– U kakva priviđenja?

– U obična priviđenja, da u kakva!

– A vi vjerujete?

– Pa možda i ne vjerujem, pour vous plaire...[9] To jest... nije da ne...

– Javljaju se dakle?

Svidrigajlov ga pogleda nekako čudno.

– Marfa Petrovna me izvoli pohađati – izgovori on kriveći usta u neki čudni smiješak.

– Kako to: izvoli pohađati?

– Pa tri puta mi je već dolazila. Prvi sam je put vidio na sam dan pogreba, sat nakon pokopae na groblju. Bilo je to uoči mog puta ovamo. Drugi put prekjučer na putu, o svanuću, na postaji Maloj Višeri, a treći put prije dva sata, u stanu gdje stanujem, u sobi; bio sam sâm.

– Budan?

– Sasvim. Sva tri sam puta bio budan. Dolazi, razgovara časak i odlazi na vrata; svagda na vrata; učinilo mi se dapače kao da je čujem.

– Bog bi i znao zašto sam i mislio da se vama svakako događa nešto slično! – kaza iznenada Raskoljnikov.

A u taj se isti mah i začudi zašto je to kazao. Bio je neobično uzbuđen.

– Gle-e! Vi ste to pomislili? – zapita Svidrigajlov začuđeno. – Zar zbilja? Ta zar nisam rekao da među nama ima neka dodirna točka, a?

– Niste to nikada rekli! – odbrusi mu Raskoljnikov oštro i otresito.

– Nisam rekao?

– Niste!

– Meni se učinilo da sam rekao. Malo prije, kad sam ušao i vidio gdje ležite sklopljenih očiju, a samo se pričinjate, odmah sam rekao sam sebi: »To i jest onaj!«

– Što je to: onaj? O čemu to govorite? – zavikne Raskoljnikov.

– O čemu? Pa zaista i ne znam o čemu... – promrmlja Svidrigajlov iskreno, a kao da se i sam spleo.

Časak pošute. Gledali su se razrogačenih očiju.

– Sve je to gluparija! – zavikne Raskoljnikov ljutito. – A što vam govori ona kad dođe?

– Ona zar? Zamislite, o samim tričarijama, i začudit ćete se čovjeku: mene to i ne srdi. Prvi je put ušla (ja sam, znate, bio sustao: pogrebni obred, so svjatimi upokoj,[10] onda zadušna molitva, daća; naposljetku sam ostao sam u kabinetu, zapalio cigaru, zamislio se), ušla na vrata: »Ta danas ste, Arkadije Ivanoviču, od posla zaboravili da u jedaćoj sobi navijete sat.« Taj sam sat zaista za svih tih sedam godina navijao svakog tjedna, a kad bih zaboravio, ona bi me svagda podsjećala. Sutradan putujem već ovamo. Ušao u rano jutro u kolodvor, noću sam samo malo drijemao, iskrhan sam, oči pospane, naručio kavu, gledam: odjednom sjeda do mene Marfa Petrovna, a u rukama joj snop karata. »Ne bih li vam bacila za put, Arkadije Ivanoviču?« A bila je ona vještakinja u gatanju. Šteta što je nisam pustio da gata. Uplašio se ja, pobjegao, a uto baš zazvonilo i zvonce. Danas sjedim iza prejadna objeda u gostionici, želudac mi težak, sjedim, pušim, odjednom evo opet Marfe Petrovne, ulazi sva nagizdana, u novoj, svilenoj zelenoj haljini, s vrlo dugom povlakom: »Zdravo, Arkadije Ivanoviču! Kako vam se sviđa moja haljina? Aniska je ne bi sašila.« (Aniska je vještakinja kod nas na selu, od pređašnje kmetske porodice, bila je na nauku u Moskvi, ljepuškasta djevojčica.) Stoji, vrti se preda mnom. Razmotrim haljinu, onda je veoma pozorno pogledam u lice: »Zar vam se dâ, Marfa Petrovna«, velim, »zbog takvih tričarija dolaziti meni, uznemirivati se?« »Ah, bože moj, dragi, ne smijem ni da te bunim više!« Kažem joj da je pecnem: »Hoću da se ženim, Marfa Petrovna.« »To vam i odgovara, Arkadije Ivanoviču; nije vam na veliku čast, jedva da ste pokopali ženu, i već biste se ženili. I da ste bar dobro odabrali, ali ja znam da nećete usrećiti ni nju ni sebe, nego ćete samo nasmijati čestiti svijet.« Onda odjurila, a povlakom sve šušti. Takva gluparija, zar nije?

– A, vi, uostalom, možda i lažete? – oglasi se Raskoljnikov.

– Ja malokad lažem – odgovori Svidrigajlov zamišljen i kao da nije ni osjetio grubost tog pitanja.

– A prije, prije toga, niste nikada viđali priviđenja?

– Ne-ne, vidio sam samo jedanput u životu, prije šest godina. Bio kod mene sluga Filjka; tek što smo ga pokopali, ja se zabunio i zaviknuo: »Filjka, lulu!« a on uđe i ravno će prema stalku gdje su mi lule. Sjedim i mislim: »To se on meni sveti«, jer baš pred smrt njegovu bili smo se ljuto posvađali. »Kako smiješ«, velim mu, »ulaziti s poderanim laktom – napolje, ništarijo!« Okrenuo se, izišao i nije više dolazio. Nisam onda ni rekao Marfi Petrovnoj. Htjedoh narediti da mu se služe zadušnice, ali sam se zastidio.

– Otiđite liječniku.

– Ta i bez vas znam da bolujem, samo ne znam, istina, od čega; po mom sam mišljenju zdraviji od vas pet puta. Nisam vas zapitao vjerujete li ili ne vjerujete da se priviđenja javljaju. Zapitao sam vas: vjerujete li da ima priviđenja?

– Ne, nikako ne vjerujem! – zavikne Raskoljnikov nekako ljutito.

– A kako obično govore? – mrmljao je Svidrigajlov kao da govori samom sebi, a gledao u stranu i malo nagnuo glavu. – Vele: »Ti si bolestan, ono, dakle, što se tebi prikazuje samo je tlapnja, koja nije zbiljska.« Ta u tome nema stroge logike. Priznajem da se priviđenja javljaju samo bolesnima, ali to dokazuje jedino da se priviđenja ne mogu drugačije javljati nego jedino bolesnima, ali ne dokazuje da njih samih po sebi nema.

– Dabome da ih nema! – prione Raskoljnikov razdraženo.

– Nema? Vi tako mislite? – nastavi Svidrigajlov, pošto ga je ovlaš promotrio. – A što ako razmislimo ovako (ded pomozite): »Priviđenja su, da tako reknemo, komadići i odlomci drugih svjetova, njihov začetak. Zdrav ih čovjek, razumije se, ne može ni vidjeti, jer je zdrav čovjek najzemaljskiji čovjek; mora, dakle, da živi jedino ovdašnjim životom, radi izobilja i reda. Ali čim se razboli, čim se pomrsi normalni zemaljski red u organizmu, odmah se započinje javljati da može postojati i drugi svijet, a što je čovjek bolesniji, to je u njega više dodira s drugim svijetom, te kad umre, onda i prelazi pravo na drugi svijet.« O tom sam ja odavno razmišljao. Ako vjerujete u budući život, onda možete i tom mišljenju vjerovati.

– Ja ne vjerujem u budući život – reče Raskoljnikov.

Svidrigajlov je sjedio zamišljeno.

– A što onda ako su ondje samo pauci ili nešto nalik – reče odjednom.

»To je luđak,« pomisli Raskoljnikov.

– Nama se, eto, vječnost prikazuje vazda kao ideja, koja se ne može shvatiti, kao nešto ogromno, preogromno! A zašto baš ogromno? I odjednom, mjesto svega toga, pomislite, bit će ondje samo jedna sobica, tolika kolika je seoska kupka, zadimljena, po svim kutovima pauci, i to ti je, eto, sva vječnost. Znate, meni se sve tako nešto pričinja.

– I zar se vama, zar se vama ne prikazuje ništa utješnije i pravednije! – zavikne Raskoljnikov nekako boležljivo.

– Pravednije? A kako bismo znali: možda to i jest pravedno, i da znate, svakako bih učinio namjerice ovako – odgovori Svidrigajlov, neodređeno se smješkajući.

Raskoljnikova obuze studen kad je čuo taj nesklapni odgovor. Svidrigajlov digne glavu, uporno ga pogleda i odjednom se zakikoće.

– Ta zamislite evo ovo – zavikne on. – Do prije pola sata nismo se još nikad ni vidjeli, smatramo se za neprijatelje, među nama je nerješiv slučaj; mi se okanili tog slučaja i, gle, u kakvu smo literaturu zašli! Zar nisam, dakle, rekao istinu da smo mi na jedno brdo tkani?

– Budite tako dobri – nastavi Raskoljnikov razdraženo – molim, pa mi izvolite što brže objasniti i reći poradi čega ste me počastili svojim posjetom... i... žurim se, nemam kada, hoću da odem od kuće...

– Izvolite, izvolite! Vaša se sestrica, Avdotja Romanovna, udaje za gospodina Lužina, Petra Petroviča?

– Ne bi li se mogla izostaviti sva pitanja o mojoj sestri, da se njeno ime i ne spominje! Ja i ne razumijem kako se usuđujete izgovarati preda mnom njeno ime, ako ste vi zaista Svidrigajlov.

– Ta zato sam i došao da o njoj govorim, kako da je dakle ne spominjem?

– Dobro: govorite, ali brže!

– Uvjeren sam da ste o tom gospodinu Lužinu, mom srodniku po ženi, već stvorili mišljenje, ako ste ga bar pola sata gledali ili štogod pouzdano i istinsko čuli o njemu. Nije on par Avdotji Romanovnoj. Po mome mišljenju, Avdotja Romanovna tom udajom žrtvuje veoma velikodušno i nepromišljeno sebe za... za svoju obitelj. Po svemu onom što sam o vama čuo, učinilo mi se da biste i sami bili veoma zadovoljni kad bi se ta udaja mogla pokvariti, ali da se interesi ne okrnje. Sada pak, kad sam vas osobno upoznao, o tome sam i uvjeren.

– Vi ste, pak, veoma naivan, oprostite, htjedoh reći, bezobrazan – reče Raskoljnikov.

– To jest, time velite da radim za svoj džep. Ne uznemirujte se, Rodione Romanoviču, kad bih radio u svoju korist, ne bih ovako iskreno govorio, ta nisam sasvim lud. U tom ću vam otkriti jednu psihološku neobičnost. Maloprije sam rekao, pravdajuću svoju ljubav prema Avdotji Romanovnoj, da sam i sam bio žrtva. Znajte, dakle, da ja sada ne osjećam nikakvu ljubav, n-nikakvu, te mi je to i samom čudno, jer sam zaista osjećao nešto...

– Od besposlenosti i pokvarenosti – prekine ga Raskoljnikov.

– Zaista sam pokvaren i besposlen čovjek. Uostalom, u vaše su sestrice tolike vrline da se ni ja ne bih mogao oteti nekom dojmu. Ali sve je to gluparija, kako sada vidim i sam.

– Jeste li to odavno primijetili?

– Počeo sam primjećivati još prije, ali sam se konačno uvjerio prekjučer, gotovo u istom trenutku kad sam stigao u Petrograd. Uostalom, još mi je u Moskvi bilo na pameti, kao da idem da steknem ruku Avdotje Romanovne i da budem suparnik gospodinu Lužinu.

– Oprostite što vas prekidam, ali molim vas, ne biste li mogli skratiti i prijeći pravo na ono poradi čega ste došli. Žurim se, moram od kuće...

– S najvećim veseljem. Kad sam stigao ovamo i odlučio sada da poduzmem neki... voyage,[11] naumio sam da unaprijed uredim koješta što je potrebno. Djeca su mi ostala kod tetke, bogata su, osobno im ne trebam. A i kakav sam ja otac? Uzeo sam za se samo ono što mi je Marfa Petrovna poklonila prije godinu dana. Dosta mi je. Oprostite, odmah ću prijeći na ono glavno. Sada, pred taj voyage, što će se možda i dogoditi, htio bih da završim i s gospodinom Lužinom. Nije da ga nikako nisam mogao trpjeti, ali je ipak zbog njega i nastala ona moja svađa s Marfom Petrovnom kad sam doznao da je sklepala tu svadbu. Želim se sada vašim posredovanjem sastati s Avdotjom Romanovnom, pa da joj pred vama objasnim, prvo, da od gospodina Lužina ne samo da neće imati ni najmanje koristi nego samo očitu štetu. Onda bih izmolio od nje oproštenje za sve one nedavne neprijatnosti, te zamolio za dopuštenje da joj smijem ponuditi deset tisuća rubalja i tako joj olakšati raskid s gospodinom Lužinom, raskid koji ne bi bio, uvjeren sam, mrzak ni njoj, samo ako se stvori prilika.

– Ta vi ste zaista, zaista poludjeli! – zavikne Raskoljnikov, koji se nije toliko ni rasrdio koliko zapanjio. – Kako smijete ovako govoriti?

– Znao sam da ćete se uzvikati: ali, prvo, iako nisam bogat, ali tih deset tisuća rubalja što leže u mene, to jest, meni nikako, nikako nisu potrebni. Ako ih ne bude primila Avdotja Romanovna, upotrijebit ću ih možda još gluplje. To je jedno. Drugo, savjest je moja sasvim mirna; to nudim bez ikakve primisli. Vjerovali ili ne vjerovali, poslije ćete razabrati i vi i Avdotja Romanovna. Sve je u tome da sam zaista prouzrokovao nešto neprilika i neugodnosti vašoj prepoštovanoj sestrici; iskreno se, dakle, kajem i od srca želim – ne da se otkupim, ni da platim za neugodnosti, nego da jednostavno učinim nešto korisno, i to zbog toga što, zacijelo, nisam stekao povlasticu da činim jedino zlo. Kad bi u mojoj ponudi bio i miljijunti dio proračunate misli, ne bih nudio ovako otvoreno, a ne bih ni nudio samo deset tisuća kad sam joj tek prije pet tjedana nudio više. Osim toga ću možda vrlo brzo, vrlo brzo uzeti jednu djevojku, te već po tom nestaje svake sumnje da sam išta smišljao protiv Avdotje Romanovne. Naposljetku vam kažem da Avdotja Romanovna, ako se uda za Lužina, prima te iste novce, samo s druge strane... Ta nemojte se srditi, Rodione Romanoviču, razmislite mirno i hladnokrvno.

Dok je to govorio, Svidrigajlov je bio izvanredno hladnokrvan i miran.

– Molim vas da završite – reče Raskoljnikov. – To je svakako neoprostivo drsko.

– Nipošto. Ako je tako, onda na ovom svijetu čovjek čovjeku smije samo zlo da čini, a nema nikakva prava da učini i trunak dobra, sve zbog pustih uobičajnih formalnosti. To je besmislica. T0 da ja, na primjer, umrem i tu svotu ostavim vašoj sestrici u oporuci, zar bi ona i onda oklijevala da je primi?

– Može lako biti!

– Ne, nije tako. Uostalom, ako nećete, nemojte, pa neka bude tako. Ali deset tisuća ipak je krasna svota, u takvu slučaju. Svakako molim da Avdotji Romanovnoj isporučite što sam rekao.

– Neću joj isporučiti.

– Onda ću se, Rodione Romanoviču, morati sam potruditi kako bih se sastao s njom, dodijavat ću dakle.

– A ako isporučim, nećete nastojati da se osobno sastanete?

– Ne znam što bih vam rekao. Veoma bih želio da se jedanput vidim s njom.

– Ne nadajte se!

– Šteta. Uostalom, vi me ne znate. Možda ćemo se eto i zbližiti.

– Mislite da ćemo se mi zbližiti?

– A zašto i ne bismo? – reče Svidrigajlov te se nasmiješi, ustane i uzme šešir. – Nipošto nisam želio da vam toliko dodijavam, te nisam putem ovamo smišljao mnogo, premda me vaša fizionomija još maloprije, jutros, prenerazila...

– Gdje ste vi mene vidjeli maloprije, jutros? – zapita Raskoljnikov uznemireno.

– Slučajno... Sve mi se čini da u vama ima nešto što nalikuje na mene... Ali se ne uznemirujte, ja nisam nametljiv; i s kartaškim sam se varalicama slagao, i knezu Svirbeju, mome dalekom rođaku i velikašu, nisam dodijavao, i o Rafaelovoj sam Madoni znao da napišem gospođi Prilukovoj u album, i s Marfom Petrovnom proživio sam sedam godina, ne odlazeći nikamo, i u kući Vjazemskog na Sijenskom trgu[12] noćivao sam nekada davno, i s Bergom ću možda uzletjeti u balon.

– Pa dobro. Smijem li vas upitati, hoćete li skoro na put?

– Na kakav put?

– Pa na taj vaš voyage... Ta sami ste rekli.

– Na voyage? Ah, da!... Zbilja, spominjao sam vam voyage... E to je opširno pitanje... Ali kad biste samo znali što pitate – dometne on i odjednom se nasmije glasno, kratko. – Možda ću se ja, mjesto da krenem na voyage, oženiti; mene žene.

– Ovdje?

– Da.

– Kad brže?

– Ali s Avdotjom Romanovnom bih i te kako želio da se jedanput sastanem. Ozbiljno molim. Pa, do viđenja... ah, da! Gle što sam zaboravio! Isporučite, Rodione Romanoviču, sestrici da joj je Marfa Petrovna u oporuci ostavila tri tisuće. To je doista istina. Marfa Petrovna je tjedan dana prije smrti odredila sve u mojoj nazočnosti. Za dva-tri tjedna može Avdotja Romanovna dobiti novce.

– Govorite li istinu?

– Istinu. Isporučite! Pa, sluga sam! Ta ja sam tu sasvim blizu vas.

Kad je Svidrigajlov izlazio, sukobi se na vratima s Razumihinom

[1] »I ništa ljudsko... « Riječi iz komedije rimskog pisca Terencija Mučitelj sama sebe: Homo sum, et nihil humanum a me alienum puto: »Čovjek sam i ništa ljudsko nije mi tuđe«.

[2] Častan rat.

[3] Potkraj 1860. novine su u Rusiji pisale o tome kako je vlastelin Kozljainov pretukao neku građanku iz Rige. Časopis Dostojevskoga »Vrijeme« napao je reakcionarne novine »Sjevernu pčelu« koje su branile Kozljainova.

[4] U novinama »Vijek« bio je god. 1861. objavljen članak u kojemu je napadnuta žena nekog državnog savjetnika u Permu, koja je javno pročitala Puškinovu pjesmu »Egipatske noći«. Taj je članak izazvao prosvjede naprednog tiska, a i časopis Dostojevskoga »Vrijeme« okomio se na nj.

[5] Vlasnik u ono doba poznatog petrogradskog restorana Pointe (rt), mjesto na Jelaginom otoku, gdje su se zabavljali otmjeni Petrogračani.

[6] Šiljak, pomodarska šetnja na nekom mjestu (»špica

[7] Nevaljao sam kad se napijem.

[8] Berg je bio vlasnik zabavišta koji se zbog reklame proglasio i zrakoplovcem.

[9] Da bih vam ugodio

[10] Pogrebna pjesma.

[11] Putovanje, put.

[12] Tu je bilo prenočište za sirotinju.

II

Bilo je gotovo već osam sati; obojica se požure Bakalejevljevoj kući da stignu onamo prije Lužina.

– A tko je to bio? – zapita Razumihin čim iziđoše na ulicu.

– To je bio Svidrigajlov, onaj vlastelin što je uvrijedio moju sestru kad je kod njih bila guvernanta. Zbog njegova ljubavnog napastovanja, ona je i otišla od njih, otjerala ju je njegova žena, Marfa Petrovna. Ta je Marfa Petrovna molila poslije Dunju za oproštenje, a sada je iznenada umrla. O njoj smo ono maloprije govorili. Ne znam zašto, ali se strašno bojim tog čovjeka. Doputovao je odmah nakon ženina pogreba. Veoma je čudan i odlučio je nešto... Kao da on nešto zna. Od njega treba čuvati Dunju... eto, to sam ti i htio reći, čuješ?

– Čuvati! A što on može Avdotji Romanovnoj? Ali, hvala ti, Rodja, što mi tako govoriš... Čuvat ćemo, čuvat ćemo!... Gdje on stanuje?

– Ne znam.

– Zašto ga nisi zapitao? Eh, šteta! Uostalom, doznat ću!

– Jesi li ga ti vidio? – zapita Raskoljnikov nakon kratke šutnje.

– Pa jesam, uočio sam ga; valjano sam ga uočio.

– Jesi li ga dobro vidio? Jasno vidio? – prione Raskoljnikov.

– Pa jesam, jasno ga se sjećam; poznat ću ga između tisuće, pamtim lica.

Opet pošutješe.

– Hm!... to ti je... – promrmlja Raskoljnikov. – Jer, da znaš... ja sam pomislio... sve mi se čini... da je to možda i fantazija.

– Ta o čemu to govoriš? Dobro te ne razumijem.

– Eto, svi govorite – nastavi Raskoljnikov i naceri usta u smiješak – da sam lud, meni se sada učinilo da sam zaista možda lud, te sam vidio samo utvaru.

– Ta što to govoriš?

– Tko bi i znao? Možda sam zbilja lud i možda je sve što je bilo ovih dana samo uobraženje...

– Eh, Rodja, opet su te uzrujali... Što je govorio, zašto je došao?

Raskoljnikov ne odgovori. Razumihin porazmisli trenutak.

– Slušaj, dakle, moj izvještaj – započne on. – Bio sam svratio tebi, ti si spavao. Onda smo ručali, a zatim sam otišao do Porfirija. Zamjotov je neprestano kod njega. Htjedoh započeti, ali nije nikako upalilo. Nikako nisam mogao da povedem razgovor kako treba. Oni kao da ne razumiju ili neće da razumiju, ali se ne zbunjuju ni najmanje. Odveo sam Porfirija do prozora i počeo mu govoriti, ali opet nije ispalo kako treba: on gleda u stranu, a ja gledam u stranu. Naposljetku sam mu pred lice digao šaku i rekao da ću ga smlaviti, rođački. On me samo pogleda. Pljunuh i otiđoh, to ti je sve. Veoma glupo. Sa Zamjotovom nisam progovorio ni riječi. Tek, vidiš, mislio sam da sam sve pokvario, ali kad sam silazio niza stube sinula mi je jedna misao i razdragala me: čemu se i upinjemo ja i ti? Kad bi postojala opasnost, ili nešto drugo, onda hajde de! A što i da se brineš? Ne tiče te se, pa pljuni na njih; ismijat ćemo ih poslije, a ja bih njih, na tvom mjestu, još i obmanjivao. I tako će se sami stidjeti nakon toga. Ni brige te: poslije ih možemo i namlatiti, a sada ćemo im se narugati.

– Pa, dabome! – odgovori Raskoljnikov. »A što ćeš ti sutra reći?« pomisli on. Začudo, sve dosad mu nije još ni jedanput pala na pamet misao: »Što će pomisliti Razumihin kad dozna?« Kad je pomislio to, Raskoljnikov upre pogled u njega. A Razumihinov ga izvještaj o posjetu Porfiriju sada interesirao veoma malo: koliko je toga odonda nestalo, i koliko se pojavilo! ...

Na hodniku sretnu Lužina; došao je točno u osam sati i tražio sobu, tako da su sva trojica ušla zajedno, ali se nisu ni pogledali, ni pozdravili. Mladići uđu prvi, a Petar Petrovič zadrži se iz pristojnosti malo u predsoblju, svlačeći ogrtač. Puljherija Aleksandrovna odmah iziđe da ga dočeka na vratima, Dunja se pozdravljala s bratom.

Petar Petrovič uđe i prilično se ljubazno, ali i pretjerano uljudno pokloni damama. Činilo se, uostalom, kao da se malo smeo i kao da se još nije snašao. Puljherija Aleksandrovna također se nešto zbuni, ali onda brže posadi svu trojicu za okrugli stol, na kojem vri samovar. Dunja i Lužin smjeste se sučelice, s obje strane stola. Razumihin i Raskoljnikov sjednu nasuprot Puljherije Aleksandrovne, Razumihin bliže Lužinu, a Raskoljnikov do sestre.

Nastane načasak šutnja. Petar Petrovič bez ikakve žurbe izvadi batisteni rubac, od kojega zamiriše parfem, i usekne se kao čovjek koji je pošten, doduše, ali ipak nešto povrijeđen u svom dostojanstvu, te je tvrdo odlučio da će zatražiti razjašnjenje. Još u predsoblju mu je pala na pamet misao da i ne skida ogrtača nego da ode, pa da time strogo i uvjerljivo kazni obadvije dame i da one odmah sve osjete. Ali se nije odlučio. Osim toga, taj čovjek nije volio neizvjesnost, a tu treba objasniti: ako je tako očito prekršen njegov nalog, mora da je nešto posrijedi, najbolje je, dakle, ponajprije doznati; za kaznu će uvijek biti vremena, osim toga je i u njegovim rukama.

– Nadam se da ste sretno doputovali – obrati se on službeno Puljheriji Aleksandrovnoj.

– Hvala bogu, Petre Petroviču.

– Veoma ugodno. Ni Avdotja Romanovna se nije umorila?

– Ja sam mlada i jaka, ne umaram se, a mami je vrlo teško bilo – odgovori Dunečka.

– Što ćemo: naši su narodni putevi vrlo dugi. Velika je takozvana »majčica Rusija«... Ali ja, koliko sam god želio, nisam mogao jučer da pohitim i da vas dočekam. Ali mislim da je ipak sve prošlo bez osobitih neprilika?

– Ah, nije, Petre Petroviču, mi smo bile sasvim klonule – kaza brže Puljherija Aleksandrovna, osobito naglašavajući – te da nam nije sam Bog valjda poslao jučer Dmitrija Prokofjiča, mi bismo jednostavno bile propale. Evo, Dmitrij Prokofjič Razumihin – dometne ona, predstavljajući ga Lužinu.

– Molim, bio sam već tako sretan... jučer – promrmlja Lužin, te neprijazno zirne na Razumihina, a onda se namršti i zašuti. Petar Petrovič bio je očito od onih ljudi što su izvanredno ljubazni u društvu i izričito zahtijevaju ljubaznost, ali čim nije nešto po njihovoj volji, odmah gube sva svoja svojstva, te su sličniji vreći brašna nego pravim kavalirima koji razveseljuju ljude. Svi zašute opet: Raskoljnikov mukom muči, Avdotja Romanovna neće prerano da prekida šutnju. Razumihin ne zna što bi govorio, tako da se Puljherija Aleksandrovna opet usplahirila.

– Marfa Petrovna je umrla, jeste čuli? – započe ona, laćajući se svog glavnog sredstva.

– Kako ne bih čuo, čuo sam. Čim se pročulo, mene su obavijestili, a sada sam evo došao da vam kažem da je Arkadij Svidrigajlov odmah nakon ženinog pogreba otputovao brže-bolje u Petrograd. Tako je bar po najtočnijim vijestima što sam ih dobio.

– U Petrograd? Ovamo? – zapita Dunečka uzbuđena i zgleda se s majkom.

– Jest, a razumjet ćete da to nije bez cilja čim uočite kako je brže-bolje otputovao i kakve su prilike uopće tome prethodile.

– Bože! Zar on ni tu neće pustiti Dunečku na miru? – uzvikne Puljherija Aleksandrovna.

– Meni se čini da se ne trebate ni zbog čega uznemirivati, ni vi, ni Avdotja Romanovna, dabome, ako sami ne biste željeli imati kakve veze s njim. Što se mene tiče, ja pazim, a sada tražim gdje stanuje...

– Ah, Petre Petroviču, nećete mi vjerovati koliko ste me sada uplašili! – nastavi Puljherija Aleksandrovna. – Samo sam ga dva puta vidjela, i on mi se učinio užasnim, užasnim! Uvjerena sam da je on skrivio smrt pokojne Marfe Petrovne.

– Što se toga tiče, ne može se stvoriti zaključak. Imam točne vijesti. Ne poričem da je on možda pripomogao ubrzanom tijeku događaja, da tako reknem, moralnim dojmom uvrede; ali što se tiče vladanja i uopće moralne ocjene toga lica, slažem se s vama. Ne znam je li on sada bogat i što mu je zapravo ostavila Marfa Petrovna; to ću doznati u najkraćem roku; ali ovdje u Petrogradu on će se, dabome, latiti starog posla ako bude imao imalo novčanih sredstava. To je od svih ljudi toga roda najpokvareniji čovjek, koji je ogrezao u opačinama! Imam priličan razlog da smatram kako je Marfa Petrovna, koja ga je po nesreći zavoljela i iskupila prije osam godina iz dugova, pomogla njemu još na drugi način: jedino je njenim nastojanjem i žrtvama zabašuren u samom začetku kriminalni slučaj, s primjesom zvjerskog i, tako da reknem, fantastičnog zločina, za koji se vrlo lako mogao odšetati u Sibiriju. Evo kakav je on čovjek, ako želite znati.

– Ah, bože! – uzvikne Puljherija Aleksandrovna.

Raskoljnikov je pozorno slušao.

– Je li istina da ste o tom pouzdano obaviješteni? – zapita Dunja, prianjajući odrješito.

– Govorim samo ono što mi je povjerila pokojna Marfa Petrovna. Moram napomenuti da je s pravničkog gledišta taj slučaj veoma mutan. Ovdje je živjela, a čini se da i sada živi, neka Reslih, tuđinka, a uz to još i mala lihvarka, koja se bavi još i drugim poslovima. S tom je Reslihovicom gospodin Svidrigajlov odavno bio u nekoj veoma tijesnoj i tajnovitoj vezi. Kod nje je živjela daleka rođakinja, nećakinja; čini mi se gluhonijema djevojčica od petnaest godina, ili čak i od četrnaest; nju je ta Reslihovica silno mrzila i za svaki zalogaj prekoravala, pa i nečovječno tukla. Jednog je dana nađena na tavanu obješena. Presudili su da je posrijedi samoubojstvo. Nakon običnih procedura sve se i završi na tome, ali poslije stigne prijava da je dijete... ljuto ucvilio Svidrigajlov. Sve je to, doduše, bilo mutno, a prijavila je opet druga Njemica, zloglasna žena, kojoj nisu vjerovali, naposljetku nije zapravo ni bilo prijave, jer se za to postarala Marfa Petrovna i njeni novci; sve je ostalo na prepričavanju. Ali i to je pričanje mnogo značilo. Vi ste, dabome, Avdotja Romanovna, čuli kod njih i za onu zgodu sa slugom Filipom, koji je umro od mučenja, prije šest godina, za vrijeme kmetstva.

– Čula sam, naprotiv, da se taj Filip sam objesio.

– Tako i jest, ali prisilio ga je, ili da bolje reknem, nagnao ga na nasilnu smrt neprekidnim sustavom proganjanja i dodijavanja gospodin Svidrigajlov.

– To ne znam – odgovori Dunja tiho. – Čula sam jedino neku veoma čudnu priču da je taj Filip bio nekakav hipohondar, neki domaći filozof koji se »zaludio knjigama«, kako su ljudi govorili, a objesio se više zbog toga što mu se gospodin Svidrigajlov podrugivao nego što ga je tukao. Za moga je vremena on dobro postupao sa slugama, te su ga voljeli, premda su zaista njega krivili za Filipovu smrt.

– Vidim, Avdotja Romanovna, odjednom ste voljni da ga opravdate – napomenu Lužin i naceri usta u dvoličan smiješak. – On je zaista lukav čovjek i privlačan za dame, kao što se vidi na tužnom primjeru Marfe Petrovne, koja je tako neobično umrla. Htio sam samo, s obzirom na njegove nove pokušaje, do kojih će svakako doći, savjetom poslužiti vama i vašoj mami. Što se pak mene tiče, tvrdo sam uvjeren da će taj čovjek svakako opet nestati u dužničkom zatvoru. Marfa Petrovna je mislila na djecu, te nije, naravno, ni sanjala da bi išta zavještala njemu, pa ako mu je i ostavila štogod, bit će samo najpotrebnije, malovrijedno, beznačajno, te neće doteći ni za godinu dana čovjeku njegovih navika.

– Molim vas, Petre Petroviču – reče Dunja – prestanite o gospodinu Svidrigajlovu. Mene to boli.

– Maloprije je on bio kod mene – progovori iznenada Raskoljnikov, prekidajući prvi put šutnju.

Sa svih se strana zaore uzvici. Sve se okrenu prema njemu. Uzruja se i Petar Petrovič.

– Prije pola sata, dok sam spavao, ušao on, probudio me i predstavio mi se – nastavi Raskoljnikov. – Bio je prilično neusiljen i vedar, te se pouzdano nada da ćemo se ja i on zbližiti. Među ostalim, usrdno moli i traži da bi se sastao s tobom, Dunja, a mene moli da bih mu bio posrednik pri tom sastanku. On bi ti htio nešto ponuditi; meni je rekao što. Osim toga je odlučno ustvrdio da je Marfa Petrovna tjedan dana prije smrti zavještala tebi, Dunja, tri tisuće rubalja, a te novce možeš dobiti vrlo brzo.

– Hvala bogu! – klikne Puljherija Aleksandrovna i prekrsti se. – Moli se za nju, Dunja, moli se!

– To je doista istina – izleti Lužinu.

– De-de, a dalje? – požurivala ga je Dunečka.

– Onda je rekao da nije bogat, a sav imutak dobivaju djeca, koja su sada kod tetke. Onda, da se nastanio negdje nedaleko od mene, ali gdje, ne znam, nisam pitao...

– Ali što on, što on namjerava ponuditi Dunečki? – zapita zaplašena Puljherija Aleksandrovna. – Je li to rekao?

– Jest, rekao mi je.

– Što je, dakle?

– Reći ću poslije.

Raskoljnikov zašutje i prihvati se svog čaja.

Petar Petrovič izvadi sat i pogleda.

– Moram za poslom, te vam neću smetati – dometne on nekako pogođen i poče ustajati.

– Ostanite, Petre Petroviču – reče Dunja – ta vi ste kanili ovdje provesti večer. A i sami ste pisali da se o nečemu želite porazgovarati s mamom.

– Istina je, Avdotja Romanovna – izgovori Petar Petrovič otržito, te sjedne opet na trenutak, ali šešir ne ispusti iz ruku – zaista sam se želio objasniti i s vama i s prepoštovanom vašom majkom, i to o nečemu veoma važnom. Ali kao što vaš brat ne može preda mnom da govori o ponudama gospodina Svidrigajlova, tako ne želim i ne mogu ni ja da se objašnjavam... pred drugima... o nečemu veoma, veoma važnom. Uz to nije ispunjena glavna, svesrdna moja molba...

Lužin dade licu izraz gorčine i zašuti dostojanstveno.

– Vaša molba da moj brat ne bude na našem sastanku nije ispunjena jedino zato jer sam ja to tražila – reče Dunja. – Pišete da vas je brat uvrijedio; mislim da to treba odmah razjasniti, pa se morate pomiriti. A ako vas je Rodja zaista uvrijedio, onda on mora i zamolit će vas za oproštenje.

Petar Petrovič se odmah ojunači.

– Ima nekih uvreda, Avdotja Romanovna, koje se uza svu dobru volju ne mogu zaboraviti. Svemu ima granica koju je opasno prekoračiti, jer kad je prekoračiš, ne možeš više natrag.

– Nisam vam govorila zapravo o tome, Petre Petroviču, – prekine ga Dunja ponešto nestrpljivo. – Shvatite da sva naša budućnost ovisi sada o tome hoće li se sve to razjasniti i urediti što brže ili neće. Iskreno vam i otvoreno velim da ne mogu drugačije gledati na to, pa ako vam je iole stalo do mene, cijela se ta priča mora završiti, pa bilo to i teško. I opet vam velim: ako je brat kriv, on će vas zamoliti za oproštenje.

– Čudim vam se, Avdotja Romanovna, da zadajete ovako pitanje – razdraživao se Lužin sve više te više. – Ako vas cijenim, pa da tako reknem, i obožavam, ne moram nipošto zbog toga i voljeti nekoga od vaše rodbine. Želim da me usrećite svojom rukom, ali ne mogu primiti na sebe obaveze koje se ne slažu...

– Ah, okanite se sve te osjetljivosti, Petre Petroviču – prekine ga Dunja žestoko – i budite onako uman i plemenit čovjek za kakva sam vas svagda smatrala i želim da vas smatram. Obećala sam da ću poći za vas, ja sam vaša zaručnica; pouzdajte se što se toga tiče u mene i vjerujte da ću znati presuditi nepristrano. Što se laćam sudačke uloge, to je isto toliko iznenađenje za moga brata kao i za vas. Kad sam ga pozvala danas, nakon vašeg pisma, da svakako dođe na naš sastanak, nisam mu ništa rekla o tom što namjeravam. Shvatite da moram, ako se ne pomirite, birati između vas dvojice: ili vi, ili on. Takvo ste pitanje postavili i vi i on. Ja se neću i ne smijem prevariti u izboru. Vama za volju moram raskrstiti s bratom; bratu za volju moram raskrstiti s vama. Hoću i mogu odmah doznati pouzdano je li mi on brat? A o vama: jesam li vam draga, cijenite li mene, možete li mi biti muž?

– Avdotja Romanovna – progovori Lužin i uzvrpolji se – vaše riječi su i suviše važne za mene, ili da još više reknem, čak vrijeđaju kad pomislim u kakvu se odnosu prema vama imam čast nalaziti. Da i ne spominjem kako uvredljivo i čudno izjednačujete mene s... nadutim mladićem, vi, po svojim riječima, dopuštate da biste mogli i prekršiti svoje obećanje. Velite: »Ili vi, ili on«, tim samim kazujete, dakle, koliko ja za vas malo značim... ja ne mogu to da dopustim uz ove odnose i... obaveze... koje postoje među nama.

– Kako to! – plane Dunja. – Vaš interes izjednačujem sa svim što mi je dosad bilo najdraže u životu, što je dosad predstavljalo cijeli moj život, a vi se odjednom vrijeđate poradi toga što vas malo cijenim!

Raskoljnikov se nasmiješi šuteći, zajedljivo, Razumihin sav pretrne; ali Petru Petroviču ne bijaše odgovor po volji, nego je svakom riječju postajao svadljivijim i razdražljivijim, kao da mu to počinje goditi.

– Ljubav prema budućem suputniku u životu, prema mužu, treba da nadvisuje ljubav prema bratu – izgovori on poučljivo – a ja svakako ne mogu biti uspoređen... Premda sam maloprije odlučno izjavio da vam pred bratom ne želim i ne mogu reći sve poradi čega sam došao, ipak sam nakanio obratiti se sada poštovanoj vašoj majci da objasnim nešto što je veoma važno i za mene osjetljivo, jer je to prijeka potreba. Sin vaš – obrati se on Puljheriji Aleksandrovnoj – jučer me je pred Rasutkinom (ili... čini mi se da je tako, oprostite, zaboravio sam vam prezime – pokloni se on ljubazno Razumihinu) uvrijedio, izopačujući moju misao što sam vam iznio tada u privatnom razgovoru, uz kavu, to jest, da je po mom mišljenju probitačnije mužu da uzme siromašnu djevojku, koja je već iskusila jad u životu, negoli onu koja je živjela u obilju, jer to koristi moralu. Vaš je sin namjerice pretjerao značenje mojih riječi do nesklapnosti, te me obijedio pakosnim nakanama, a vidim da je on to zasnovao na temelju vaših pisama. Bit ću sretan, Puljherija Aleksandrovna, ako me budete mogli uvjeriti o protivnom i time znatno umiriti. Recite mi kojim ste riječima javili u pismu svom Rodionu Romanoviču ono što sam rekao?

– Ne sjećam se – zbunila se Puljherija Aleksandrovna – javila sam mu onako kako sam sama razumjela. Ne znam kako vam je kazao Rodja... Možda je on nešto pretjerao...

– Da mu niste udahnuli, ne bi ni mogao pretjerivati.

– Petre Petroviču – izgovori Puljherija Aleksandrovna dostojanstveno – da nismo mnogo zamjerili vašim riječima, dokaz je evo to što smo ovdje.

– Dobro je, mama! – povladi joj Dunja.

– I to sam dakle skrivio ja! – uvrijedi se Lužin.

– Uvijek, eto, Petre Petroviču, krivite Rodiona, a i sami ste maloprije o njemu napisali u pismu neistinu – dometne Puljherija Aleksandrovna, koja se ohrabrila.

– Ne sjećam se da sam napisao ikakvu neistinu.

– Napisali ste – progovori oštro Raskoljnikov, ne obraćajući se Lužinu – da jučer nisam dao novce udovici onoga pregaženog, kako je zaista bilo, nego njegovoj kćerki, koju do jučer nisam nikad ni vidio. To ste napisali da me zavadite s mojima, i zato ste dometnuli još nekoliko gadnih riječi o vladanju te djevojke koju i ne znate. Sve je to spletka i podlost.

– Oprostite, gospodine – odgovori Lužin, dršćući od bijesa – u svom sam se pismu bavio vašim svojstvima i postupcima jedino zato što su me vaša sestra i majka zamolile da im opišem: kakav mi se činite i kako ste me se dojmili. Što se tiče onog što sam spomenuo u pismu, to mi nađite i jedan neistinit redak, to jest, da niste spiskali novce i da u onoj obitelji, nesretnoj, doduše, nije bilo nepoštenih lica.

– Po mom mišljenju niste sa svim svojim vrlinama vrijedni ni maloga prsta te nesretne djevojke na koju se nabacujete kamenom.

– Dakle biste se odlučili i na to da je upoznate sa svojom majkom i sestrom?

– Ako želite znati, to sam već i učinio. Posadio sam je danas do mame i Dunje.

– Rodja! – zavikne Puljherija Aleksandrovna.

Dunečka se zacrvenje; Razumihin se namršti. Lužin se nasmiješi pakosno i prezirno.

– Izvolite sami vidjeti, Avdotja Romanovna – reče on – može li tu biti sloge? Nadam se da je sada sve svršeno i razjašnjeno za sve vijeke. Odlazim da ne smetam dalje ugodnom obiteljskom sastanku i iznošenju tajni. Ali na odlasku sam slobodan napomenuti i ponadati se da ću odsad biti vjerojatno oslobođen ovakvih sastanaka, i tako da reknem, kompromisa. Za ovo molim osobito vas, vrlo poštovana Puljherija Aleksandrovna, pogotovo jer je moje pismo bilo upravljeno vama, a nikom drugom.

Puljherija Aleksandrovna se malo uvrijedi.

– Vi nas, Petre Petroviču, nekako već sasvim podvrgavate pod svoju vlast. Dunja vam je rekla uzrok zbog čega vaša želja nije ispunjena: u nje su bile dobre nakane. A i pišete mi, kao da naređujete. Zar mi moramo svaku vašu želju smatrati za zapovijest? Velim vam, naprotiv, baš biste sada morali biti nježni i obzirni prema nama, jer smo sve ostavile i došle ovamo, uzdajući se u vas, mi smo dakle i onako gotovo već u vašoj vlasti.

– Nije sasvim tako, Puljherija Aleksandrovna, osobito sada kad vam je javljeno o zavještanju Marfe Petrovne od tri tisuće, što vam je zacijelo došlo u dobar čas, kako sudim po novom tonu kojim ste počeli govoriti sa mnom – priklopi on zajedljivo.

– Po ovoj se napomeni može zaista suditi da ste računali na našu bespomoćnost – ražesti se Dunja.

– Sada bar ne mogu tako računati, a pogotovo ne želim da smetam priopćivanju tajnih ponuda Arkadija Ivanoviča Svidrigajlova, na koje je on ovlastio vašega brata, i koje, kako vidim, imaju za vas veliko, možda i vrlo ugodno značenje.

– Ah, bože moj! – zavikne Puljherija Aleksandrovna.

Razumihin se uzvrckao na stolici.

– I ti se ne stidiš, sestro? – zapita Raskoljnikov.

– Stidim se, Rodja – odgovori Dunja. – Petre Petroviču, odlazite! – obrati mu se ona, blijeda od gnjeva.

Petar Petrovič kao da nije nipošto očekivao takav kraj. Suviše se uzdao u sebe, u svoju vlast i u bespomoćnost svojih žrtava. Ne povjeruje on ni sada. Problijedi, a usne mu zadršću.

– Avdotja Romanovna, ako sada iziđem na ta vrata, s ovakvom poputnicom, onda znajte da se nikada više neću vratiti. Razmislite valjano! Moja je riječ tvrda.

– Kakva je to bezobraština! – zavikne Dunja, ustajući naglo. – Pa ja i ne želim da se vratite!

– Što! Dakle ta-a-ko! – zavikne Lužin, koji sve do posljednjega časa nije nikako vjerovao u ovakav rasplet, pa se zato zbunio posve. – Dakle tako! Ali, znate li, Avdotja Romanovna, da bih mogao i prosvjedovati?

– Odakle vam to pravo da ovako govorite s njom! – žestoko se zauzme za nju Puljherija Aleksandrovna. – Što imate vi da prosvjedujete? I kakva su vaša prava? Zar ću vama, ovakvu čovjeku, dati svoju Dunju? Odlazite, ostavite nas zauvijek! Mi smo same krive što smo pristale na nešto nepravedno, a najkrivlja sam ja...

– Ali ste me, Puljherija Aleksandrovna – žestio se i bjesnio Lužin – vezali riječju koju ste dali, a sada je se odričete... i, naposljetku, ja sam, da tako reknem, naveden time na troškove.

Ta je preuzetnost toliko priličila karakteru Petra Petroviča da se Raskoljnikov, koji je blijedio od gnjeva i od muke kako bi gnjev suzdržao, nije mogao dulje suspreći, te prasne u smijeh. Ali Puljherija Aleksandrovna plane od bijesa.

– Na troškove? Na kakve to troškove? Vjerojatno govorite o našem kovčegu? Ta njega vam je kondukter besplatno dopremio. Bože moj, mi smo vas vezale! Ta shvatite, Petre Petroviču, vi ste nama svezali i ruke i noge, a nismo mi svezale vas!

– Dosta je, mama, ta dosta je! – molila ju je Avdotja Romanovna. – Petre Petroviču, budite tako dobri i otiđite!

– Otići ću, ali još jednu, posljednju riječ! – izgovori on, a nije gotovo ni mogao više vladati sobom. – Vaša je mama, čini mi se, sasvim zaboravila da sam odlučio uzeti vas, da tako reknem, nakon onoga govorkanja po gradu, što se o vašoj časti raznijelo po cijeloj okolici. Nisam mario za javno mišljenje o vama, nego sam vam povratio dobar glas, te bih se zbog toga mogao, naravno, još i kako nadati uzvratu i čak tražiti vašu zahvalnost... I sada mi je istom puklo pred očima! Vidim i sam da sam se možda i suviše prenaglio što nisam mario za javno mišljenje...

– Ta zar se njemu ne može doskočiti! – zavikne Razumihin, skačući sa stolice i već spreman da razračuna s njim.

– Vi ste podlac i zlobnik! – reče mu Dunja.

– Ni riječi! Da se niste makli! – zavikne Raskoljnikov, zadržavajući Razumihina, a onda priđe Lužinu sasvim blizu. – Izvolite otići! – reče mu tiho i otržito – i ni riječi više, jer, inače...

Petar Petrovič ga je nekoliko časaka gledao blijeda lica, nacerena od bijesa, onda se okrene, iziđe, i teško da je itko toliko u srcu mrzio, kao što je ovaj sada mrzio Raskoljnikova. Njega je, jedinoga, okrivio za sve. Začudo, i kad je već silazio niza stube, zamišljao je da još možda nije sve sasvim izgubljeno, a što se tiče samih dama, »još i kako« bi se moglo popraviti.

III

Najglavnije je bilo to da se on sve do posljednjega časa nije nadao ovakvu raspletu. Junačio je sebe do krajnosti i nije ni mislio da bi se te dvije siromašne i nezaštićene žene mogle izbaviti iz njegove vlasti. Tu mu je vjeru mnogo podržavala taština i onaj stupanj samopouzdanja što se bolje može okrstiti zaljubljenošću u sama sebe. U Petra Petroviča, koji se probio iz siromaštine, bila je bolesna navika da uživa u samom sebi, te je iznad svake mjere cijenio svoj um i sposobnosti, a gdjekada, nasamo, nije mogao da se nagleda svog lica u ogledalu. Ali više od svega na svijetu volio je i cijenio svoje novce, stečene trudom i kojekakvim načinom: novci su ga izjednačivali sa svim što je bilo iznad njega.

Kad je on sad ogorčeno spomenuo Dunji, kako se bio odlučio da je uzme, unatoč lošem glasu što se pronosio o njoj, Petar Petrovič je govorio sasvim iskreno, te se čak i duboko zgražao zbog tolike »crne nezahvalnosti«. A ipak je onda, kad je prosio Dunju, bio potpuno uvjeren da su to gadne spletke, koje je jasno pobila sama Marfa Petrovna, a i sav ih grad odavno napustio, te vatreno branio Dunju. Pa ni sada on ne bi porekao da je sve to znao već i tada. A ipak je, uza sve to, veoma cijenio svoju odlučnost uzvisiti Dunju da mu bude ravna i to smatrao za veliko djelo. Kad je maloprije prekorio Dunju za to, prekorio je svoju tajnu, omiljenu misao u kojoj je već često uživao, te nije mogao ni da razumije kako ne uživaju i drugi u njegovu velikom djelu. Kad je ono posjetio Raskoljnikova, ušao je osjećajući se dobrotvorom koji se sprema da požanje plodove i da sasluša preslatke komplimente. A sada je, silazeći niza stube, smatrao sebe za nadasve uvrijeđena čovjeka, kome nije iskazana dužna zahvalnost.

Dunja mu je bila upravo prijeko potrebna; nije mogao ni zamisliti da bi je se mogao odreći. Odavno je, već nekoliko godina, uživajući sanjao o ženidbi, ali je samo zgrtao novce i čekao. Zanosio se sasvim potajice mišlju o kreposnoj, siromašnoj djevojci (svakako siromašnoj), vrlo mlađahnoj, vrlo ljepušnoj, plemenitoj i naobraženoj, vrlo zaplašenoj, koja je iskusila mnogu nesreću, i koja bi sasvim ponikla pred njim, o takvoj djevojci koja bi ga do smrti smatrala za svoje spasenje, te bi zamirala pred njim, pokoravala se, divila se njemu, i samo njemu jedinom. Koliko bi prizora, koliko slatkih prigoda zamišljao u pameti o toj zamamnoj, živoj temi kad bi se u samoći odmarao od poslova! I eto mu se sanjarija tolikih godina gotovo ostvarila: krasota i obrazovanost Avdotje Romanovne zapanjile ga, a bezizlazan njen položaj podjario ga do krajnosti. Tu se ukazivalo nešto još i više nego što je sanjao: javila se ponosna djevojka, značajna, čestita, obrazovanija i uljuđenija od njega (on je to osjećao), i eto takvo će biće biti ropski zahvalno njemu, dokle god živi, za veliko njegovo djelo, te će u poštovanju zamirati pred njim, a on će vladati neograničeno i potpuno!... Baš je onda bio nakon duga smišljanja i skanjivanja odlučio konačno da promijeni karijeru i da stupi u širi krug djelatnosti, a ujedno da prijeđe malo-pomalo u više društvo, o kojem je odavno već strastveno razmišljao... Sve u svemu, odluči pokušati sreću u Petrogradu. Znao je da se pomoću žena »još i kako« mnogo može polučiti. Čari dražesne, čestite, obrazovane žene mogle bi divno ukrasiti njegov put, privući, pribaviti mu aureolu... i, eto, sve se srušilo! Sada je taj nenadani, neugodni raskid djelovao na nj kao grom. To je neka neugodna lakrdija, besmislica! Tek se malo razjunačio, nije dospio ni da se izjasni, našalio se jedino, zanio se, a završilo se ovako ozbiljno! Napokon, ta on je na svoj način i volio Dunju, vladao je njome već u svojim sanjama – i odjednom!... Ne! Sutra, odmah sutra mora sve to popraviti, izliječiti, ispraviti, a što je glavno – uništiti onoga uznošljivoga lihvara, derana, koji je sve skrivio. Bolan ga osjećaj zaokupi kad se, opet nehotice, sjetio Razumihina... Uostalom, zbog tog se ubrzo umiri: »Koješta! Zar takva da usporedi s njim!« Ali se nekog zaista bojao – Svidrigajlova. U jednu riječ, mnogo će biti okapanja...

– Jest, ja sam, ja sam krivlja od svih – govorila je Dunečka, grleći i ljubeći mater. – Polakomila sam se na njegove novce, ali kunem ti se, brate – nisam ni sanjala da je on ovako nedostojan čovjek. Da sam ga progledala prije, ne bih se bila polakomila ni na što! Ne krivi me, brate!

– Bog je izbavio! Bog je izbavio! – mrmljala je Puljherija Aleksandrovna, ali nekako nesvjesno, kao da nije još posve razabrala što se dogodilo.

Svi su se radovali, a za pet su se časaka već i smijali. Samo bi gdjekada Dunečka, kad bi se sjetila što se dogodilo, blijedjela i mrštila se. Puljherija Aleksandrovna nije ni sanjala da će se i ona veseliti tome: raskid s Lužinom činio joj se još jutros strašnom nesrećom. A Razumihin je bio oduševljen. Nije još smio otvoreno iskazati svoje oduševljenje, ali je sav drhtao kao u groznici, kao da mu je sa srca spao uteg od pet pudova. Sada on ima pravo da njima žrtvuje sav svoj život, da služi njima... I još više! Uostalom, on je sada još plašljivije rastjerivao sve druge misli i bojao se svoje uobrazilje. Jedini je Raskoljnikov sjedio jednako na svom mjestu, gotovo mrk i čak rastresen. On, koji je najviše navaljivao da odbiju Lužina, kao da se manje od svih zanimao za to što se sada dogodilo. Dunja pomisli i nehotice da se on još jednako neobično srdi na nju, a Puljherija Aleksandrovna ga je pogledavala bojažljivo.

– A što ti je rekao Svidrigajlov? – priđe mu Dunja.

– Ah, da, da! – zavikne Puljherija Aleksandrovna.

Raskoljnikov digne glavu.

– Hoće svakako da ti pokloni deset tisuća rubalja i uz to se želi jedanput sastati s tobom, u mojoj nazočnosti.

– Sastati se! Nizašto na svijetu! – uzvikne Puljherija Aleksandrovna. – Kako joj i smije nuditi novac.

Onda Raskoljnikov ispripovjedi (prilično suho) sve što je govorio sa Svidrigajlovom, ali ne spomene ono kako mu se prikazuje Marfa Petrovna, da ne zastrani, a i zato jer mu je mrsko voditi bilo kakav razgovor osim onog koji je prijeko potreban.

– A što si mu odgovorio? – zapita Dunja.

– Najprije sam mu rekao da neću ništa da isporučujem. Onda je on kazao da će sam nastojati svim sredstvima da se sastane. Uvjeravao me da je njegova strast prema tebi bila budalaština i da on sada ništa ne osjeća za tebe... On ne želi da se ti udaš za Lužina... Uopće je govorio smeteno.

– Kako se on tebe dojmio, Rodja? Kakav ti se on učinio?

– Priznajem da ništa pravo ne razumijem. Nudi ti deset tisuća, a sam mi je govorio da nije bogat. Izjavljuje da kani nekamo otputovati, a za deset časaka zaboravlja da je govorio o tom. Odjednom govori i to da se kani oženiti, i da ga već žene... Jasno je da on nešto namjerava, i po svoj mu je prilici namjera ružna. Ali opet je nekako čudno i zamisliti da bi se ovako glupo laćao posla kad bi zaista imao ružne namjere prema tebi... Odbio sam, razumije se, u tvoje ime one novce jednom zauvijek. Uopće mi se učinio veoma čudnim i... dapače... kao da pokazuje znakove ludila. Ali možda sam se i prevario; možda je to jednostavno neka osobita varka. Smrt Marfe Petrovne kao da ga se doima...

– Bog joj dao mir duši! – klikne Puljherija Aleksandrovna. – Dovijeka ću se, dovijeka moliti Bogu za nju! Eto, što bi od nas bilo sada, Dunja, da nije tih triju tisuća! Bože, kao da s neba padoše! Ah, Rodja, ta u nas su jutros ostala sve u svemu tri rublja, pa smo ja i Dunja samo premišljale da što prije založimo gdjegod sat, samo da ne posuđujemo od njega, dok se on ne sjeti i sam.

Dunju kao da je i suviše prenerazila Svidrigajlovljeva ponuda. I dalje je još zamišljeno stajala.

– On je smislio nešto užasno! – izgovori gotovo šaptom sama sebi i gotovo protrne.

Raskoljnikov zamijeti taj golemi strah.

– Čini mi se da ću se morati još i više puta sresti s njim – reče on Dunji.

– Tragat ćemo za njim! Pronaći ću ga! – klikne Razumihin odrješito. – Oka neću sklopiti! Meni je Rodja dopustio. On mi je rekao maloprije: »Čuvaj mi sestru!« A vi ćete dopustiti, Avdotja Romanovna?

Dunja se osmjehne i pruži mu ruku, ali zabrinutost joj nije nestajala s lica. Puljherija Aleksandrovna je plašljivo pogledavala u nju; uostalom, tri su je tisuće očevidno umirivale.

Za četvrt sada svi su bili u najživljem razgovoru. I sam je Raskoljnikov pozorno slušao, ali razgovarao nije. Besjedio je Razumihin.

– I zašto biste, zašto biste odlazili! – zanio se on i razveo oduševljeni govor. – I što ćete u gradiću? A što je glavno, ovdje ste svi na okupu i potrebni ste jedno drugom, još i kako potrebni, razumijete me! Bar neko vrijeme... Mene pak primite za prijatelja, za drugara, i ja vas uvjeravam da ćemo pokrenuti dobar posao. Slušajte, potanko ću vam protumačiti sve to – cijeli projekt! Još jutros, dok se ništa nije bilo dogodilo, meni se već nešto vrzlo po glavi... Evo što: imam strica (upoznat ću vas: veoma bistar i veoma čestit starkelja!), taj moj stric ima kapital od tisuću rubalja, a on ima stan i hranu, i ništa mu ne treba. Već drugu godinu navaljuje na mene da uzajmim od njega tu tisuću, a njemu da plaćam šest posto kamata. Vidim što je: hoće jednostavno da mi pomogne, ali lanjske godine nisam trebao, a ljetos sam samo čekao da dođe, i odlučio da uzmem. Onda ćete vi dati drugu tisuću, od vaše tri tisuće, te je to dovoljno za početak, pa ćemo se udružiti. A što ćemo raditi?

Sada počne Razumihin razvijati svoj projekt i raspripovijeda se, kako se gotovo svi naši knjižari i izdavači slabo razumiju u svoju robu, te zato i jesu obično loši izdavači, a ipak se valjana izdanja manje-više isplate i odbacuju ponekad znatan dobitak. O izdavačkom je radu maštao Razumihin, koji već dvije godine radi za druge i dobro zna tri evropska jezika, premda je prije šest dana rekao bio Raskoljnikovu da je u njemačkom jeziku »schwach«, nagovarajući ga da primi polovicu prijevoda i tri rublja kapare; slagao je onda, a i Raskoljnikov je znao da laže.

– Zašto bismo, zašto bismo propustili priliku kad nam je u rukama jedno od najglavnijih sredstava – naš novac? – raspalio se Razumihin. – Treba, dabome, mnogo truda, ali mi ćemo se truditi, vi, Avdotja Romanovna, ja, Rodion... gdjekoja izdanja odbacuju danas krasan dobitak! A glavna je osnova poduzeća što ćemo znati što doista treba prevoditi. Mi ćemo i prevoditi, i izdavati, i učiti, sve zajedno. Sada mogu da budem od koristi, jer imam iskustva. Evo gotovo već dvije godine letim od izdavača izdavaču i znam ih u dušu: nisu ni oni svu mudrost pozobali, vjerujte! A znam i ne odajem dva-tri takva djela, da bih za svaku knjigu mogao dobiti po sto rubalja za samu misao da se to prevede i izda, a za jednu od njih ne bih htio primiti za svoju misao čak ni pet stotina rubalja. I što mislite: da kome saopćim, još bi se i skanjivao, toliki su bukvani! A što ste tiče zapravo brige i troška oko tiskanja, papira, prodaje, to meni prepustite! Znam sve začkoljice. Od malog ćemo započeti, do velikog ćemo dogurati, bar ćemo se prehraniti, a svakako ćemo izvući svoje novce.

Dunji su zasjale oči.

– To što govorite, Dmitrije Prokofjiču, veoma mi se sviđa – reče ona.

– U to se, dabome, ne razumijem ništa – progovori Puljherija Aleksandrovna. – Možda je dobro, ali opet, bog bi znao. Nekako je novo, nepoznato. Mi, dabome, moramo ovdje ostati, bar neko vrijeme...

Ona pogleda Rodju.

– Što ti misliš, brate? – reći će Dunja.

– Mislim da je njegova misao veoma dobra – odgovori on. – Ne treba, dabome, prerano maštati o poduzeću, ali pet-šest knjiga može se zaista izdati sigurno. I sam znam jedno djelo koje će svakako upaliti. Što se pak tiče toga da će on znati povesti taj posao, o tom i nema sumnje; razumije on posao... Uostalom, imate još kada da se dogovorite...

– Živio! – zavikne Razumihin. – Čekajte sada. Ima tu jedan stan, u toj istoj kući, kod istih gazda. Zaseban, odijeljen stan, nije u vezi s ovim sobama, namješten je, umjerena cijena, tri sobice. Najmite, eto, za početak. Sat ću vam sutra založiti i novce donijeti, a onda će se sve udesiti. A glavno je da možete stanovati sve troje zajedno, i Rodja s vama. Ta kamo ćeš ti, Rodja?

– Rodja, zar odlaziš? – zapita Puljherija Aleksandrovna, pa se i uplaši.

– U ovakvu trenutku! – klikne Razumihin.

Dunja je gledala brata nepovjerljivo i čudno. U rukama mu je bila kapa: spremaše se da ode.

– Što vam je, kao da pokapate mene ili se zauvijek opraštate sa mnom – progovori on nekako neobično.

Kao da se nasmiješio, ali kao da to i nije bio smiješak.

– A tko bi i znao, možda se i vidimo posljednji put – priklopi on iznenada.

Bio je to samo pomislio, ali je nekako samo od sebe izletjelo.

– Ta što ti je? – uzvikne majka.

– Kamo ćeš, Rodja? – upita ga Dunja, nekako čudno.

– Tako, moram svakako – odgovori on nejasno, kao da se skanjuje što bi rekao, ali na blijedu mu licu bila neka nepokolebljiva odlučnost.

– Htjedoh reći... kad sam pošao ovamo... htjedoh reći vama... i tebi, Dunja, da bi najbolje bilo da se rastanemo na neko vrijeme. Meni nije dobro, nemiran sam... doći ću poslije, sam ću doći, kad... budem mogao. Mislim na vas i volim vas... Okanite me se! Ostavite me nasamo! Tako sam odlučio, još prije... Odlučio sam to svakako... Što bilo da bilo sa mnom, propao ja ili ne propao... hoću biti sam. Zaboravite me sasvim. To je najbolje... Ne pitajte za mene. Kad bude trebalo, i sam ću doći, ili ću... vas pozvati. Možda će sve uskrsnuti!... A sada, ako me volite, okanite se... Inače ću vas zamrziti, osjećam to... Zbogom!

– Bože! – zavapi Puljherija Aleksandrovna.

I mati i sestra strašno se uplašile, Razumihin isto tako.

– Rodja, Rodja! Izmiri se s nama da bude kao nekad! – uzvikne bijedna mati.

On se polako okrene prema vratima i polako pođe iz sobe. Dunja ga stigne.

– Brate! Šta to radiš od majke! – zašapće ona, a oči su joj gorjele od prijekora.

On je pogleda mračno.

– Ništa, dolazit ću! – promrmlja u pol glasa, kao da i nije sasvim svjestan što bi da rekne, te iziđe iz sobe.

– Bezosjećajni, zlobni sebičnjak! – zavikne Dunja.

– On je l-u-ud, a nije bezosjećajan! On je mahnit! Zar to ne vidite? Ako ćete tako, onda ste vi bezosjećajni! – zašapće joj Razumihin žestoko, baš iznad njena uha, i krepko joj stisnu ruku.

– Odmah ću doći! – zavikne on, obraćajući se Puljheriji Aleksandrovnoj, koja je bila zamrla, i istrči iz sobe.

Raskoljnikov ga je čekao u dnu hodnika:

– Znao sam da ćeš istrčati – reče on. – Vrati im se i budi s njima... Budi sutra kod njih... i uvijek... Možda ću... možda doći... ako budem mogao.

I ne pruživši mu ruku, ostavi ga.

– Ta kamo ćeš? Što bi ti? Što ti je? Ta ne valja tako!... – gunđao je Razumihin posve zbunjen.

Raskoljnikov stane opet.

– Da znaš jednom zauvijek: nikada me ne pitaj ni za što. Ne mogu ti ništa odgovoriti... Ne dolazi mi. Možda ću doći ovamo... Okani se mene... ali njih ne ostavljaj. Razumiješ li me?

U hodniku je bio mrak; stajali su do svjetiljke. Časak su šuteći gledali jedan drugog. Razumihin je zauvijek zapamtio taj časak. Uporni Raskoljnikovljev pogled gorio je i kao da je iz časa u čas jačao, prodirao u dušu, u svijest. Odjednom se Razumihin trgne. Kao da je nešto neobično prošlo između njih... Proletjela neka ideja, samo kao aluzija; nešto strašno, neugodno, što su iznenada razumjela obojica... Razumihin problijedi kao mrtvac.

– Razumiješ li sada? – progovori sad Raskoljnikov i lice mu se naceri bolno. – Vrati se, idi njima – priklopi on, te se brzo okrene i ode iz kuće.

Neću sada opisivati što se te večeri zbilo kod Puljherije Aleksandrovne, kako im se vratio Razumihin, kako ih je umirivao, kako se kleo da treba Rodju pustiti neka odahne nakon bolesti, kleo se da će Rodja svakako doći, da će dolaziti svaki dan, da je on bolan i prebolan i ne smije ga se dražiti, i kako će on, Razumihin, paziti na njega, te mu nabaviti dobrog, najboljeg liječnika, cijeli konzilij... U jednu riječ, od te im večer Razumihin postade sinom i bratom.

IV

A Raskoljnikov krene pravo prema onoj kući na kanalu u kojoj stanuje Sonja. Kuća je bila dvokatnica, stara, zelene boje. Nađe pazikuću i taj ga nekako nejasno uputi gdje stanuje krojač Kapernaumov. Pronađe u kutu na dvorištu ulaz u usko, mračno stubište, popne se napokon na prvi kat i iziđe na hodnik što ga je opasivao s dvorišne strane. Dok je lutao po mraku i bio u dvoumici gdje li je ulaz Kapernaumova, otvore se odjednom tri koraka od njega jedna vrata; i on ih makinalno uhvati.

– Tko je? – zapita plašljivo ženski glas.

– Ja sam... vama idem – odgovori Raskoljnikov i uđe u malo predsoblje.

Tu je na razvaljenoj stolici stajala svijeća u iskrivljenu svijećnjaku.

– Vi ste! Bože! – tiho cikne Sonja i stane kao ukopana.

– Gdje se ulazi u vašu sobu? Ovuda?

Raskoljnikov uđe brže u sobu, nastojeći da je ne gleda.

Za časak uđe sa svijećom i Sonja, stavi svijeću i stane pred njega, posve zbunjena, posve neizrecivo uzbuđena i očevidno zaplašena nenadanim njegovim posjetom. Nagla joj rumen prelije blijedo lice, a na oči joj iskoče suze... Bilo joj je teško, i stidjela se, i bilo joj je drago... Raskoljnikov se brže okrene i sjedne na stolicu za stol. Letimice ogleda sobu.

Velika je to soba, ali neobično niska, jedina soba što je Kapernaumovi iznajmljuju. S lijeve su strane u zidu zatvorena vrata koja vode Kapernaumovima. Na protivnoj su strani, u desnom zidu, još jedna vrata, uvijek dobro zaključana. Ondje je već drugi, susjedni stan, pod drugim brojem. Sonjina je soba nalik na sušu, nalikuje na sasvim nepravilan četverokut, i to joj daje nešto nakazno. Zid s tri prozora, što gledaju na kanal, presijeca sobu koso, tako da jedan kut, neobično šiljat, nestaje negdje u dubini, te ga uz slabo osvjetljenje ne možeš pravo ni razabrati; drugi je pak kut i suviše nespretno tup. U cijeloj toj velikoj sobi nema gotovo nikakva pokućstva. Desno je u uglu postelja, odmah do vrata u onaj tuđi stan stoji običan, sklepan stol, pokriven modrikastim stolnjakom; kraj stola su dvije pletene stolice. Onda je, na protivnoj strani, blizu šiljatog kuta, nevelika komoda od obična drveta, kao izgubljena u toj praznini. To je sve što je bilo u sobi. Žućkaste, otrcane, iskrzane tapete pocrnjele su u svim uglovima; zimi je tu zacijelo vlažno i sparno. Siromaštvo je očito; ni pred krevetom nema zastora.

Sonja se šuteći zagledala u svog gosta što ovako pozorno i bez sustezanja razmatra njenu sobu, a onda zadrhtala od straha, kao da stoji pred sucem koji će joj krojiti sudbinu.

– Kasno dolazim... Ima li jedanaest sati? – zapita on, još jednako ne dižući pogleda prema njoj.

– Ima – promrmlja Sonja. – Ah, da, ima! – požuri se ona odjednom, kao da joj je u tom sve spasenje. – Maloprije je kod gospodara izbio sat... sama sam čula... Ima...

– Došao sam vam posljednji put – nastavi Raskoljnikov mračno, premda mu je ovo bilo istom prvi put – možda vas nikada više neću vidjeti...

– Vi... putujete?

– Ne znam... sve ću sutra...

– Nećete sutra doći Katerini Ivanovnoj? – zadršće Sonjin glas.

– Ne znam. Sve ću sutra izjutra... Ne radi se o tom: došao sam na jednu riječ...

Digne prema njoj svoj turobni pogled i zamijeti odjednom da on sjedi, a ona još jednako stoji pred njim.

– A zašto stojite? Sjednite – izgovori glasom koji se naglo promijenio, te bio tih i umiljat.

Sonja sjedne. On se na časak zagleda u nju prijazno, kao da je sažalijeva.

– Kako ste mršavi! Gle, kakva vam je ruka! Sasvim prozirna. Prsti su vam kao u mrtvaca.

Uhvati je za ruku. Sonja se blago nasmiješi.

– Vazda sam bila takva – reče ona.

– I kad ste kod kuće živjeli?

– Jesam.

– Pa dabome! – izgovori on otržito, a izražaj mu se na licu i zvuk u glasu opet naglo promijene.

Još jednom se obazre oko sebe.

– Ovo naimate od Kapernaumova?

– Da...

– Oni su ondje, za tim vratima?

– Jesu... I oni imaju isto takvu sobu.

– Svi su u jednoj sobi?

– U jednoj.

– Obnoć bih se bojao u vašoj sobi – napomenu on mračno.

– Gospodar i gospodarica su vrlo prijazni – odgovori Sonja, a još se nikako ne snalazi i ne može se sabrati. – Sve je pokućstvo i sve... sve njihovo. I oni su veoma dobri, a i djeca zalaze često meni...

– Oni su mutavi?

– Jesu... On muca i hrom je. I žena također... Ne muca baš, ali ne izgovara sve. Ona je dobra, neobično. A on je služio kod vlastelina. Djece imaju sedmoro... i samo najstariji muca, a drugi su samo bolesni... ali ne mucaju... A otkud znate za njih? – dometne ona nekako u čudu.

– Meni je sve to pripovijedao onda vaš otac. On mi je o vama ispripovijedao sve. I to kako ste u šest otišli, a u devet se vratili, i ono kako je Katerina Ivanovna klečala kraj vaše postelje.

Sonja se smete.

– Kao da sam ga vidjela danas – zašapće ona neodlučno.

– Koga?

– Oca. Idem ulicom, tu u blizini, na uglu, u deset sati, a on kao da ide preda mnom. I baš kao da je on. Htjedoh već svratiti Katerini Ivanovnoj.

– Šetali ste?

– Jesam – prošapće Sonja otržito, pa se opet smete i pokunji.

– Ta Katerina Ivanovna samo što vas nije tukla dok ste bili kod oca.

– Ah, nije, što to govorite, nije! – pogleda ga Sonja nekako zaplašeno.

– Volite je dakle?

– Nju? Pa svakako! – otegne Sonja žalostivo i bolno, a ruke skrsti. – Ah, vi nju... Da je samo znate! Ta ona je pravo dijete... Ona kao da i nije više pri pameti... od jada. A kako je pametna bila... kako velikodušna... kako dobra! Ništa, ništa ne znate... ah!

Sonja izgovori to kao u očajanju, u uzrujanosti i bolu, lamajući rukama. Blijedi joj obrazi planu opet, u očima se javi patnja. Vidjelo se da je mnogo toga pokrenuto u njoj i da ona neobično želi izreći nešto, kazati, braniti. Neka neiscrpna sućut, ako se može tako reći, javila se u svim crtama njena lica.

– Tukla! Ta što to govorite! Bože moj, tukla! Pa da me je i tukla, što onda! Pa što onda! Ništa ne znate, ništa... To je takva nesretnica, ah, takva nesretnica! I bolesna... Ona traži pravde... Ona je čista. Ona toliko vjeruje da u svemu mora biti pravde, i traži... Da je na muke udarite, ne bi ona učinila nepravdu. Ona sama ne uviđa da ne može biti pravde među ljudima, i uzrujava se... Kao dijete, kao dijete! Ona je pravednica, pravednica!

– A što će biti od vas?

Sonja ga pogleda kao da pita.

– Ta oni su ostali na vama. I prije je, doduše, bilo sve na vama, pa vam je i pokojnik dolazio i molio za pijančenje. A šta će sada biti?

– Ne znam – izgovori Sonja žalosno.

– Hoće li oni ostati ondje?

– Ne znam, dužni su ondje za stan; ali gospodarica je, čujem, govorila da će im otkazati, a Katerina Ivanovna veli da neće ostati ni trenutka.

– Zašto se ona tako junači? Uzda li se u vas?

– Ah, ne, nemojte govoriti ovako! Mi smo jedno, zajedno živimo – uzruja se Sonja opet, pa i razdraži se, baš onako kako bi se rasrdila kanarinka ili kakva druga mala ptičica. – A i što će ona? A, što će, što će! – zapitkuje Sonja, pa se žesti i uzrujava. – A koliko se, koliko se naplakala danas! Njoj se pamet muti, niste li to primijetili? Muti se; čas se ona brine kao dijete da sutra bude sve pristojno, da bude zakuska i sve... čas lama rukama, pljuje krv, plače, a odjednom stane glavom treskati o zid, kao u očajanju. Onda se opet smiruje, a sve se uzda u vas: govori da ste joj sada pomoćnik, pa će ona uzajmiti gdjegod nešto novca, krenut će u rodni grad, sa mnom, osnovat će institut za plemićke kćeri, mene će uzeti za nadglednicu, i mi ćemo započeti sasvim nov, divan život, te me ljubi, grli, tješi, i tako vjeruje, tako vjeruje u svoje sanjarije! Zar joj se dakle smije itko oprijeti? A cijeli dan danas pere, čisti, krpi, sama je svojim slabim snagama uvukla u sobu korito, zaduhala se, pa se srušila na krevet; a jutros sam otišla s njom u kupovinu da kupimo Polečki i Leni cipelice, jer im se raspadoše, samo nam nije doteklo novaca koliko su iskali, malo je samo još nedostajalo, a ona je odabrala takve zgodne cipelice, jer ona ima ukusa, to znate... Onda je odmah u trgovini i zaplakala pred trgovcima što joj nedostaje novaca... Ah, kako je bilo žalosno gledati.

– Pa, onda je razumljivo da vi... ovako živite – reče Raskoljnikov gorko se smiješeći.

– A zar vam nije žao? Nije vam žao? – saleti ga opet Sonja. – Ta vi ste, znam ja, dali posljednje što ste imali, a niste još ništa bili vidjeli, oh, bože moj! A koliko sam, koliko sam je puta rasplakala! Još i prošlog tjedna! Oh, ja! Tek tjedan dana prije očeve smrti. Okrutno sam postupila! I koliko sam, koliko sam puta činila tako. Ah, kako mi je sad teško neprestano se sjećati toga!

Sjećanje ju je toliko morilo da je lamala rukama dok je to govorila.

– Tako ste, dakle, okrutni?

– Jesam, ja, ja! Došla ja onda – nastavi ona plačući – a pokojnik mi veli: »Ded mi čitaj, Sonja«, veli, »glava me nešto boli, čitaj mi... evo ti knjiga«, neku je knjigu imao, dobio ju je od Andreja Semjoniča, od Lebezjatnikova, tu on stanuje, sve je neke smiješne knjige dobivao. A ja velim »vrijeme mi je da idem«, pa nisam htjela da čitam, a bila sam svrnula njima ponajviše zato da Katerini Ivanovnoj pokažem ovratnike; bila mi je Lizaveta tržarka donijela jeftine ovratnike i narukavnike, krasne, nove novcate, vezene. Vrlo su se svidjeli Katerini Ivanovnoj; stavila ih na sebe, pogledala se u zrcalu i veoma joj se, veoma svidjeli: »Molim te, Sonja, pokloni mi ih«, veli. Molim te, tako me zamolila, toliko ih je zaželjela. A zar će ih nositi? Tako samo, sjetila se nakadašnjih sretnih dana. Gleda se u zrcalu, uživa, a nema nikakve, nikakve odjeće, nikakvih stvari evo već godinama! A ništa ona ne bi nikada zamolila ni u koga; ponosita je, više voli pokloniti posljednje, a sada je evo zamolila – toliko su joj se svidjeli! A meni bilo žao da dam. »Što će vam, Katerina Ivanovna?« velim. Tako sam rekla: što će vam. Ali to joj nisam smjela reći! Tako me je pogledala i tako joj je bilo teško preteško što sam joj odbila molbu, i tako je to bilo žalosno gledati... I nije joj teško zbog ovratnika, nego zato što sam odbila, vidjela sam. Ah, sve bih sada da vratim, sve da promijenim; sve te riječi što sam ih onda izrekla... Oh, ja... ali što!... svejedno vam je!

– Znali ste onu Lizavetu tržarku?

– Jesam... A zar ste je vi znali? – uzvrati mu Sonja pitanje nekako u čudu.

– Katerina Ivanovna ima tešku sušicu, umrijet će nabrzo – reče Raskoljnikov pošto je pošutio, a na pitanje nije ni odgovorio.

– Oh, ne, ne, neće!

I Sonja ga nesvjesnom kretnjom uhvati za ruke, kao da ga moli da ne bude tako.

– Ta i bolje je da umre.

– Nije, nije bolje, nije bolje, nipošto nije bolje! – stane ona ponavljati zaplašeno i nesvjesno.

– A djeca? Kamo će ona nego vama?

– Oh, i ne znam! – zavikne Sonja gotovo u očaju i uhvati se za glavu.

Vidjelo se da je ta misao već mnogo i mnogo puta zatitrala bila u njoj, i on je samo opet uzvitlao tu misao.

– A ako se sada, dok je još živa Katerina Ivanovna, razbolite, te vas odvezu u bolnicu, što će onda biti? – prionuo on bez smilovanja.

– Ah, što vi to, što vi to! Ta ne može to biti!

I Sonjino se lice naceri u strašnom užasu.

– I zašto ne bi moglo biti? – nastavi Raskoljnikov kruto se smiješeći. – Zar ste osigurani? Što će onda biti od njih? Povrvjet će u rulji na ulicu, ona će kašljati i prositi i glavom treskati o zid negdje, kao i danas, a djeca će plakati... A kad se sruši, odvest će je u kvart, u bolnicu, umrijet će, a djeca...

– O, neće!... Neće to dopustiti Bog! – otrgne se naposljetku Sonji iz stisnutih grudi. Ona ga je slušala, gledala ga moleći i u nijemoj molbi sklapala ruke, kao da sve ovisi o njemu.

Raskoljnikov ustane i ushoda se po sobi. Prođe otprilike časak. Sonja ustane i u strašnom jadu spusti ruke i glavu.

– A zgrtati ne možete? Bijele novce za crne dane? – zapita on, zaustavivši se naglo pred njom.

– Ne mogu – prošapće Sonja.

– Dabome da ne možete! A jeste li pokušali! – dometne gotovo podsmjehujući se.

– Jesam.

– I propalo! Pa dabome! Zašto i pitam!

I on se opet ushoda po sobi. Prođe otprilike jedan časak.

– Ne zarađujete svaki dan?

Sonja se smete još više, i opet joj rumen udari u lice.

– Ne – zašapće mučnim naporom.

– Polečka će zacijelo postati to isto – progovori on odjednom.

– Neće! Neće! Ne može biti, neće! – glasno zavikne Sonja, očajna, kao da je iznenada ranjena nožem. – Neće Bog, neće Bog dopustiti takvu strahotu!...

– A druge dopušta.

– Neće, neće! Bog će je očuvati, Bog!... – ponavljala je, i ne znajući za sebe.

– Pa možda Boga uopće i nema – odvrati Raskoljnikov nekako zlorado, nasmije se i pogleda je.

Sonjino se lice odjednom strašno promijeni: zatrza se grčevito. Ona ga pogleda neizrecivo prijekorno, htjede mu nešto reći, ali nije mogla ništa da izgovori, nego samo prekrije rukama lice i zarida gorko, neobično gorko.

– Velite da se Katerini Ivanovnoj muti pamet; a i vama se pamet muti – izgovori on nakon duže šutnje.

Prođe pet časaka. Neprestano je koračao tamo-amo, šuteći i ne gledajući je. Napokon joj priđe; oči su mu blistale. Uhvati je obadvjema rukama za ramena i pogleda joj u zaplakano lice. Pogled mu je bio strog, zažaren, oštar, usne su mu silno podrhtavale... Odjednom se naglo nagne, spusti na pod, i poljubi joj nogu. Sonja uzmakne prestravljena, kao pred luđakom. A on je zaista bio nalik na luđaka.

– Što vam je, što radite? Preda mnom! – promrmlja ona i problijedi, a srce joj se neobično bolno stisne.

Raskoljnikov ustane odmah.

– Nisam se poklonio tebi, poklonio sam se svima ljudskim patnjama – izgovori on nekako neobično i ode do prozora. – Slušaj – dometne kad joj se vratio za časak – maloprije sam rekao jednom koji te uvrijedio da on nije vrijedan ni tvoga malog prsta... i da sam sestri iskazao danas čast kad sam je posadio do tebe.

– Ah, što ste im to rekli? I pred njom? – uzvikne Sonja uplašena. – Sa mnom da sjedi! Čast! Ta ja sam... beščasna... Ah, što ste to rekli?

– Nisam to rekao o tebi zbog beščasti i grijeha, nego zbog velike tvoje patnje. A da si velika grešnica, istina je – dometne on gotovo u zanosu. – A ponajviše si grešnica zato što si uludo usmrtila i žrtvovala sebe. Zar to nije užasno? Zar to nije užas što živiš u tom kalu, premda ga tako mrziš, i što ipak znaš i sama (treba samo da otvoriš oči) da time nikomu ne pomažeš i da nikoga ni od čega ne spasavaš! Ali mi reci najzad – izgovori on gotovo u zanosu – kako se mogu takva sramota i takva podlost nalaziti u tebi pored drugih, oprečnih i svetih osjećaja? Ta bilo bi pravije, tisuću puta pravije i razumnije, sunovratiti se u vodu i odmah završiti!

– A što će biti od njih? – zapita Sonja tiho i pogleda ga paćenički, ali kao da se nije ni začudila njegovu prijedlogu.

Raskoljnikov je pogleda čudnim pogledom.

Sve je on pročitao u tom jednom njenom pogledu. I ona je, dakle, doista to isto mislila. Možda je često ozbiljno premišljala u očaju kako bi odjedanput završila, tako ozbiljno premišljala da se sada nije gotovo ni začudila njegovu prijedlogu. Nije ni primijetila kako su mu surove riječi (a nije, dabome, razabrala smisao njegovih prijekora i osobiti njegov pogled na njenu sramotu, i to je on jasno vidio). Ali on je razumio potpuno kakvom ju je grdnom boli izmučila već odavno misao o njezinu beščasnom i sramotnom položaju. Što li ju je, što li ju je sve dosad suzdržavalo da se ne odluči i ne završi odjedanput? Sada je istom razumio što znače za nju ta bijedna, sitna djeca, siročad, i ta jadna, napola luda Katerina Ivanovna, koja ima sušicu i treska glavom o zid.

Ali mu je, uza sve to, ipak bilo jasno da Sonja, po svom značaju i kakve-takve naobrazbe, ne može i dalje ovako živjeti. Ipak ga je morilo pitanje: kako je toliko dugo mogla ovako i živjeti, te nije skrenula pameću, kad već nije imala snage da skoči u vodu? Poimao je, dabome, da je Sonjin položaj slučajna pojava u društvu, premda, na nesreću, nipošto nije osamljena pojava ni iznimka. Ali baš ta slučajnost, kakva-takva naobrazba, i sav njezin pređašnji život mogli su je valjda odmah ubiti čim je zakoraknula na taj odurni put. Što je dakle podržava? Valjda ne razvrat? Sva se ta sramota dotakla nje očevidno samo mehanički; pravi razvrat nije još nijednim trunkom prodro u njeno srce; stoji ona pred njim čista...

»Tri su puta u nje«, pomisli on, »da se baci u kanal, da dopadne ludnice, ili... napokon, da se oda razvratu, koji omamljuje um i okamenjuje srce.«

Ta mu je posljednja misao bila najodurnija; ali je on već bio skeptik, bio je mlad, zanesenjak, dakle surov, pa se nije mogao oteti vjerovanju da je taj posljednji izlaz, to jest razvrat, najvjerojatniji.

»Pa zar je to zaista istina«, kliknu on u sebi, »zar će i to stvorenje, koje je još očuvalo duševnu čistoću, svjesno biti uvučeno u tu gadnu, smradnu jamu? Zar je to uvlačenje već započelo i zar je ona jedino zato i mogla trpjeti sve dosad, jer joj se sramota i ne čini više odurnom? Nije, nije, ne može to biti!« uzvikne kao maloprije. »Nije, od kanala ju je zadržavala dosad misao na grijeh, i oni, ti... Ako pak sve dosad nije još sišla s uma... Ali tko je i rekao da nije sišla s uma? Zar je ona pri zdravoj pameti? Zar može itko tako govoriti kao ona? Zar se pri zdravoj pameti može ovako rasuđivati kao što ona rasuđuje? Zar može itko sjedjeti ovako iznad propasti, baš iznad smradne jame, koja ga već uvlači u sebe, pa mahati rukama i zapušivati uši kad se spomene opasnost? Što bi ona, ne očekuje li možda kakvo čudo? I zacijelo je tako. Zar nisu sve to sami znakovi ludila?«

Tvrdokorno je ostajao pri toj misli. Takav mu se izlaz čak više sviđao od bilo koga drugog. Počne je pozornije promatrati.

– Usrdno se, dakle, Sonja, moliš Bogu? – zapita je.

Sonja šuti, a on stoji do nje i očekuje odgovor.

– A što bih i bila bez Boga? – zašapće ona brzo, odlučno, ošine ga očima, koje su joj se zablistale, krepko stisne svojom rukom njegovu.

»Pa tako i jest!« pomisli on.

– A što ti Bog daje za to? – nastavi je dalje ispitivati.

Sonja pošuti dugo, kao da ne može odgovoriti. Slabašne joj se grudi uzbibale od uzbuđenja.

– Šutite! Ne pitajte! Niste vrijedni... – zavikne ona odjednom, prodorno ga i gnjevno gledajući.

»I jest tako! I jest tako!« prionuo on ponavljati u sebi.

– Sve mi daje! – zašapće ona naglo i opet se pokunji.

»To i jest izlaz! To i objašnjava izlaz!« zaključi on u sebi, promatrajući je pomamnom radoznalošću.

Obuzet novim, neobičnim osjećajem, gotovo kao u bolesti, zagledavao se u to blijedo, mršavo, nepravilno, uglato lišce, u te krotke, modre oči što se mogu blistati ovakvim plamenom, ovakvim surovim, snažnim osjećajem, i to sitno tijelo, što još dršće od prijekora i od gnjeva, i sve mu se to činilo sve čudnijim i čudnijim, gotovo nemogućim. »Luđakinja,[1] luđakinja!« ponavljao je u sebi.

Na komodi je ležala neka knjiga. Kad je god prolazio i amo i tamo, primjećivao ju je, a sada je uzme i pogleda. Bio je to Novi zavjet u ruskom prijevodu. Knjiga je bila stara, istrošena, u kožnom uvezu.

– Otkud ovo? – dovikne joj s kraja sobe.

Sonja je još jednako stajala na istom mjestu, tri koraka od stola.

– Donijeli su mi je – odgovori ona kao preko volje i ne gledajući Raskoljnikova.

– Tko ti je donio?

– Lizaveta je donijela, zamolila sam je.

»Lizaveta! Čudno!« pomisli on.

Sve mu je u Sonje iz časa u čas bivalo neobičnijim i čudnijim. Odnese knjigu do svijeće i poče listati.

– Gdje je tu ono o Lazaru? – zapita.

Sonja uprla pogled u zemlju i ne odgovara. Stoji ona porebarke uza stol.

– Nemojte ondje tražiti... u četvrtom evanđelju... – šapne ona oporo, ali mu se ne približi.

– Nađi i pročitaj mi – reče Raskoljnikov, sjedne, podlakti se na stol, podupre rukom glavu i mrko se zagleda u stranu, spreman da sluša.

»Za tri tjedna na sedmu vrstu,[2] izvolite! Čini mi se, i sam ću onamo doći, ako ne bude još i gore«, mrmljao je u sebi.

Sonja sasluša nepovjerljivo čudnu Raskoljnikovljevu želju i priđe polako stolu. Ali ipak prihvati knjigu.

– Zar niste čitali? – zapita ga, te ga ispod oka pogleda preko stola.

Glas joj je bivao sve oštriji i oštriji.

– Odavno... dok sam bio u školi. Čitaj!

– A u crkvi niste čuli?

– U crkvu nisam zalazio. A ti odlaziš često?

– N-ne odlazim – prošapće Sonja.

Raskoljnikov se nasmiješi.

– Razumijem... Ni oca nećeš dakle sutra ispratiti?

– Hoću. Bila sam u crkvi i prošle nedjelje... dala sam očitati zadušnicu.

– Za koga?

– Za Lizavetu. Ubili su je sjekirom.

Živci su mu postajali sve napetiji i napetiji. U glavi mu se zavrtje.

– Ti si bila Lizavetina prijateljica?

– Jesam... Ona je bila pravednica... dolazila mi je... ponekad... nije se moglo... Čitala sam s njom... razgovarala. Ona će ugledati Boga.

Čudno su mu zvučale te knjiške riječi, i eto opet novosti: neki tajnoviti sastanci s Lizavetom, a obadvije su luđakinje.

»Tu možeš i sam postati luđakom! Priljepčivo je!« pomisli Raskoljnikov.

– Čitaj! – zavikne on odjednom odrješito i razdraženo. Sonja se i dalje kolebala. Srce joj je kucalo. Nije se usuđivala da mu čita. Gotovo se mučeći gledao je tu »nesretnu ludu«.

– A zašto? Ta vi ne vjerujete?... – zašapće ona tiho i kao da joj je zapinjao dah.

– Čitaj! Ja hoću! – navali on. – Čitala si i Lizaveti.

Sonja rasklopi knjigu i nađe ono mjesto. Ruke su joj drhtale, glas joj zamirao. Dva puta je započinjala, a da nije mogla izgovoriti ni prvi slog.

»Bijaše pak bolesnik, Lazar iz Betanije...« – izgovori ona napokon teškom mukom, ali od treće joj riječi glas zazvuči i prekine se kao prenapeta žica. Dah joj se presiječe, u prsima je stane gušiti.

Raskoljnikov je poimao donekle zašto se Sonja nećka da mu čita, i što je jasnije poimao, to je surovije i razdraženije navaljivao neka čita. Predobro je razumijevao kako je njoj teško sada odavati i otkrivati sve svoje. Razumio je da ti osjećaji sačinjavaju zaista pravu i možda već davnašnju njenu tajnu, možda još od djetinjstva, iz obiteljskog života, uz nesretnog oca i maćehu, koja je od jada skrenula pameću, među gladnom djecom, sred ružne vike i prijekora. Ali je također razumio sada, potpuno razumio, da ju je obuzela tjeskoba i da se strašno bojala nečeg kad je počinjala čitati, ali ipak iz dubine duše želi i sama da čita, uza svu tjeskobu i strahovanje, i baš njemu, da on čuje, i to svakako sada – ma što se poslije degodilo!... Pročitao joj je to u očima, razabrao joj je po oduševljenom uzbuđenju!... Upne ona sve sile, prevlada grč što ju je gušio u grlu i prekinuo joj glas na početku onog retka, te nastavi čitanje jedanaeste glave iz Evanđelja svetog Ivana. Tako dočita do devetnaestog retka:

»I mnogi od Judejaca dođoše k Marti i Mariji da ih tješe u tuzi za bratom. Kad Marta začuje da Isus ide, iziđe preda nj, a Marija sjeđaše doma. Onda reče Marta Isusu: Gospodine, da si Ti bio ovdje, ne bi umro moj brat. A i sada znam da što zaišteš u Boga, dat će Tebi Bog.«

Tu zastane opet, stideći se već unaprijed što će joj glas zadrhtati i ponovo prekinuti...

»Isus joj reče: Uskrsnut će brat tvoj. Marta Mu reče: Znam da će uskrsnuti o uskrsnuću, na posljednji dan. A Isus joj reče: Ja sam uskrsnuće i život; koji vjeruje u Mene, ako umre, oživjet će. I tko živi i vjeruje u Mene, neće umrijeti zauvijek. Vjeruješ li ovo? Ona mu reče:«

(Sonja odahne nekako bolno, a onda pročita razgovijetno i glasno, kao da to ona ispovijeda da svi čuju):

»Tako je, Gospodine! Ja vjerujem da si Ti Krist, sin Božji, koji dolazi na svijet.«

Zastane, digne naglo oči prema njemu, ali se brzo svlada i stane čitati dalje. Raskoljnikov je sjedio i slušao nepomičan, ne obazirući se, a podlaktio se na stol i zagledao u stranu. Dođoše do trideset i drugog reda.

»A Marija, kad dođe onamo gdje bješe Isus, i kad ga vidje, pade pred noge Njegove i reče Mu: Gospodine! Da si Ti bio ovdje, ne bi umro moj brat. Onda Isus, kad je vidje gdje plače i gdje plaču Judejci koji dođoše s njom, zgrozi se u duhu i ražalosti se. I reče: Kamo ste ga položili? Rekoše Mu: Gospodine! hajde da vidiš. Udariše suze Isusu. Onda Judejci govorahu: Gledaj, kako ga je volio. A neki od njih rekoše: Nije li mogao Ovaj, koji je otvorio oči slijepcu, učiniti da i onaj ne umre?«

Raskoljnikov joj se okrene i uzbuđeno je pogleda. Jest, tako je zaista! Sva ona dršće u istinskoj, pravoj groznici. Nadao se tome. Približavale se riječi o najvećem, nečuvenom čudu, te ju je obuzeo osjećaj velikog slavlja. Glas joj je jasan kao zvono; slavlje i radost odzvanjuju iz njega i krijepe ga. Redovi joj se brkaju, pred očima joj se mrači, ali ona zna naizust ono što čita. Čitajući posljednji redak: »Nije li mogao Ovaj, koji je otvorio oči slijepcu«... – stišala ona glas, te žarko, strastveno iskazala sumnju, prijekor i hulu slijepih Judejaca koji ne vjeruju, a odmah će, za čas, kao udareni gromom, pasti, zaridati i povjerovati... »I on, on – koji je također zaslijepljen i ne vjeruje, i on će odmah čuti, i on će povjerovati, da, da, odmah ovoga časa«, sanja ona i dršće od radosne nade.

»A Isus se opet zgrozi i priđe grobu. A bijaše pećina i kamen je ležao na njoj. Isus reče: Maknite kamen! Reče Mu Marta, sestra umrloga: Gospodine! već smrdi jer je četiri dana u grobu«.

Snažno naglasi ona riječ: četiri.

»Isus joj reče: Nisam li ti rekao: ako povjeruješ, vidjet ćeš slavu Božju? Maknuše dakle kamen s pećine gdje je ležao mrtvac. A Isus podiže oči k nebu i reče: Oče, hvala Ti što si me uslišao. Ja sam i znao da ćeš Ti svagda uslišati Mene, ali rekoh to radi naroda, koji ovdje stoji, da povjeruje da si Ti poslao Mene. I, ovo rekavši, zovne iza glasa: Lazare! Iziđi! I iziđe mrtvac, (glasno i oduševljeno pročita dršćući i zebući, kao da ga sama gleda očima) obavijenih ruku i nogu mrtvačkim pokrovom, a lice mu bješe povezano ubrusom. Isus im reče: Razdriješite ga i pustite neka ide.«

»Onda mnogi od Judejaca, koji bijahu došli k Mariji i vidješe što učini Isus, povjerovaše u Njega.«

Nije dalje čitala, i nije ni mogla čitati, nego zaklopi knjigu i ustane naglo sa stolice.

– To je sve o Lazarovu uskrsnuću – prošapće ona isprekidano, oštro, upanji se, odvrati se i ne smjede put njega dići očiju, kao da se stidi. Grozničava ju je drhtavica još jednako tresla. Ugarak se već odavno gasio u nakrivljenom svijećnjaku, mutno osvjetljujući u toj prosjačkoj sobi ubojicu i bludnicu, što se na čudan način sastadoše da čitaju vječnu knjigu. Prođe pet časaka ili i više.

– Došao sam da govorim o poslu – progovori Raskoljnikov glasno, namršten, ustane i priđe Sonji.

Ona uzdigne šuteći oči prema njemu. Pogled mu je bio osobito surov i neka se divlja odlučnost ogledala u njemu.

– Danas sam napustio svoje – reče on – mater i sestru. Ne idem više njima. Ondje sam raskinuo sve.

– Zašto? – zapita Sonja posve zaprepaštena.

Ondašnji sastanak s njegovom majkom i sestrom proizveo je na nju neobičan dojam, iako je bio i samoj njoj nejasan. Glas o raskidu saslušala je gotovo užasnuta.

– U mene si sada jedina ti – dometne Raskoljnikov. – Hajdemo zajedno... Došao sam tebi. Mi smo zajedno prokleti, zajedno ćemo i poći.

Oči su mu blistale. »Kao da je sulud!« pomisli sada i Sonja.

– Kamo da idemo? – zapita u strahu i izmakne nehotice.

– Zar ja i znam? Znam samo da ćemo istim putem, znam pouzdano – to ti je sve. Isti je cilj.

Sonja ga je gledala i nije ništa razumijevala. Poimala je jedino da je on užasno, beskrajno nesretan.

– Nitko od njih neće ništa razumjeti ako im budeš govorila – nastavi Raskoljnikov – a ja sam razumio. Ti si mi potrebna, zato sam i došao tebi.

– Ne razumijem... – prošapće Sonja.

– Razumjet ćeš poslije. Zar ti nisi uradila isto? I ti si počinila zločin... mogla si da počiniš zločin. Ti si napala sebe, ti si ubila život... svoj. (To je svejedno!) Ti bi mogla živjeti po duhu i razumu, a završit ćeš na Sijenskoj... Ali ti ne možeš izdržati, pa ako ostaneš sama, poludjet ćeš kao i ja. Ti si i sada nekako sumanuta; treba dakle da idemo zajedno, jednim putem! Hajdemo!

– Zašto? Zašto sve to? – progovori Sonja, čudno i veoma uzbuđena njegovim riječima.

– Zašto? Zato jer tako ne može ostati – eto zašto! Ta treba napokon razmisliti ozbiljno i iskreno, a ne valja djetinjski plakati i vikati da Bog neće dopustiti! E, a što će biti ako te sutra zaista odvezu u bolnicu? Ona nije pri pameti i sušičava je, umrijet će ubrzo, a što će djeca? Zar neće Polečka propasti? Zar nisi viđala ovuda djecu koju majke šalju da prose milostinju? Zanimao sam se gdje te majke žive i u kakvim prilikama. Ondje djeca ne mogu ostati djeca. Ondje je dječak od sedam godina pokvaren i kradljiv. A djeca su ipak slika Isukrstova: »Njihovo je kraljevstvo božje«. On je zapovjedio da ih cijenimo i volimo, oni su buduće čovječanstvo.

– Što da se radi, što da se radi? – ponavlja Sonja, histerično plačući i lamajući rukama.

– Što da se radi? Slomiti treba zauvijek ono što se mora slomiti, i gotovo: i patnju primiti na sebe! Ne razumiješ? Razumjet ćeš poslije... Sloboda i vlast, a glavno vlast! Nad svim dršćućim stvorovima i nad cijelim mravinjakom!... Eto cilja! Pamti to! To ti je moj blagoslov! Možda ovo posljednji put govorim s tobom. Ako ne dođem sutra, čut ćeš sve i sama, i onda se sjeti sadašnjih riječi. I jednoć, poslije, nakon godina i godina, u tijeku života, možda ćeš razumjeti što su te riječi značile. Ako pak dođem sutra, reći ću ti tko je ubio Lizavetu! Zbogom!

Sonja sva zadršće od prepasti.

– Ta zar znate tko ju je ubio? – zapita, trnući od užasa i u strahu ga gledajući.

– Znam i reći ću ti... Tebi, jedino tebi. Tebe sam odabrao. Neću doći da te molim za oproštenje, nego ću jednostavno reći. Odavno sam te odabrao da ti to kažem; još onda kad je otac tvoj govorio o tebi i dok je živjela Lizaveta, namislio sam to. Zbogom! Ne pružaj mi ruku! Sutra!

Iziđe. Sonje se doimao kao luđak; ali i ona je bila kao luda, i osjećala je to. U glavi joj se vrtjelo. »Bože! Otkud on zna tko je ubio Lizavetu? Što su značile te riječi? Strašno je to!« Ali ipak joj misao nije padala na pamet. Nipošto! Nipošto!... »Oh, on je zacijelo strašno nesretan!... Napustio je majku i sestru. Zašto? Što je bilo? I što je naumio? Što joj je to govorio? Poljubio joj je nogu i govorio... (jest, jasno je rekao to) da bez nje ne može više živjeti... Oh, Bože!«

U groznici i bunilu provede Sonja noć. Skakala je na noge, plakala, lamala rukama, a onda opet zapadala u grozničav san, te joj se prisnivala Polečka, Katerina Ivanovna, Lizaveta, čitanje evanđelja i on... on, blijeda lica, zažarenih očiju... Ljubi joj noge, plače... O bože!

Za vratima na desnoj strani, za tim istim vratima što dijele Sonjin stan od stana Gertrude Karlovne Reslih, ima još srednja soba, odavno već prazna, koja pripada stanu gospođe Reslih i ona je iznajmljuje, što kazuju natpisi na vratima i prilijepljene cedulje na prozorima što gledaju na kanal. Sonja je odavno navikla da tu sobu smatra nenastanjenom. A međutim je za sve to vrijeme na vratima u toj praznoj sobi stajao gospodin Svidrigajlov i, pritajivši se, prisluškivao. Kad je Raskoljnikov otišao, postoji on još malo, razmisli, ode na prstima u svoju sobu do te prazne sobe, uzme stolicu i odnese je tiho do onih vrata što vode u Sonjinu sobu. Razgovor mu se učinio zanimljivim i važnim i veoma mu se, veoma svidio – toliko mu se svidio te je donio stolicu, da ne mora odsad, na primjer sutra, opet ovako neudobno stajati cijeli sat, nego da se udobnije smjesti, kako bi u svakom pogledu bio potpuno zadovoljan.

[1] Luđak se smatra za božjeg čovjeka, a u njegovo buncanje vjeruju često kao u kakvo proročanstvo.

[2] Prva etapa na putu u Sibir, kamo vode kažnjenike.

V

Kad je Raskoljnikov sutradan, točno u jedanaest sati, ušao u zgradu ...og kvarta, u istražiteljev odjel, te zamolio da ga najave Porfiriju Petroviču, čak se i začudio kako ga dugo ne prima: proteklo je bar deset časaka dok ga nisu zovnuli. Po njegovu bi ga mišljenju morali, čini mu se, odmah saletjeti. A ovamo, eto, on stoji u sobi za primanje, a kraj njega hodaju i prolaze ljudi koji očevidno ne mare za njega. Soba do te nalik je na kancelariju; ondje sjedi i piše nekoliko pisara, a jasno je da nitko od njih ne zna tko i što je Raskoljnikov. Nemirnim, sumnjivim pogledom ogledava se oko sebe i motri: nema li uz njega bar koji stražar, koji tajanstven pogled, određen da pazi na njega kako ne bi kamo otišao? Ali nema ništa slično: on vidi samo kancelarijska lica, sitnih briga, onda još neke ljude, a nitko i ne haje za njega, ma i netragom iščezao. Sve se čvršće i čvršće vriježila u njemu misao: kad bi ona prikaza, onaj zagonetni jučerašnji čovjek zaista sve znao i sve vidio – zar bi onda pustili njega, Raskoljnikova, da ovako stoji sada i da mirno čeka? I zar bi ga ovdje očekivali do jedanaest sati, ne bi li sam izvolio doći? Ili, dakle, taj čovjek još ništa nije prijavio, ili... ili jednostavno ni on ne zna ništa, nije svojim očima ništa vidio (pa i kako bi mogao vidjeti?), te je sve to što je jučer doživio on, Raskoljnikov, ipak priviđenje, uveličano njegovom razdraženom bolesnom uobraziljom. Ta se slutnja stala učvršćivati u njemu još jučer, za najjačega uzbuđenja i očajanja. Pošto je sve to promislio sada kad se sprema na nov boj, osjeti odjednom da dršće – te zlovolja zakipje u njem od misli da dršće od straha pred mrskim Porfirijem Petrovičem. Najstrašnije mu je sastati se opet s tim čovjekom; mrzi ga nadasve, beskrajno, pa se i boji da se zbog te svoje mržnje nekako ne oda. I takva ga silna mrzovolja spopala da ga je odmah minula drhtavica; spremi se da uđe hladna i drska lica, a zavjerio se da će šutjeti, koliko god bude mogao, motriti i slušati te, pošto-poto, svladati ovaj put svoju bolesno razdraženu narav. Baš tad ga pozovu Porfiriju Petroviču.

Porfirij Petrovič bio je u taj čas sam samcat u kabinetu. Njegov kabinet je soba, ni velika ni mala; stoje u njoj: veliki stol za pisanje pred divanom, koji je presvučen voštanim platnom, pisaći stol, ormar u kutu i nekoliko stolica – sve samo erarsko pokućstvo od žuta, polirana drveta. U kutu, otraga u zidu, ili bolje rečeno u pregratku, nalaze se zatvorena vrata: ondje su dalje, dakle, iza tog pregratka, zacijelo još neke sobe. Čim je ušao Raskoljnikov, pritvori Porfirij Petrovič odmah ta vrata na koja je on ušao, te oni ostanu nasamo. Dočekao je gosta, vidi se na njemu, veoma radosna i prijazna lica, te istom nakon nekoliko časaka zamijeti Raskoljnikov na njemu, po nekim znacima, kao da je smeten, kao da ga je tko iznenada zbunio ili zatekao pri nečem skrovitom i tajnovitom.

– A, najpoštovaniji! Eto i vas... u našim krajevima... – započe Porfirij i pruži mu obje ruke. – Pa, sjednite, prijatelju! Ili možda ne volite da vas zovu najpoštovanijim i... prijateljem – ovako tout court?[1] Nemojte, molim vas, smatrati kao familijarnost... Evo ovamo, na divančić.

Raskoljnikov sjedne ne skidajući očiju s njega.

»U našim krajevima«, ispričavanje zbog familijarnosti, francuska riječ »tout court«, i tako dalje, i tako dalje, sve su to značajni znaci. »Ali on mi je pružio obadvije ruke, a nijednu mi nije dao, povukao ih je za vremena«, sine mu sumnjiva misao. Obadvojica paze jedan na drugoga, ali čim im se pogledi sukobe, obojica ih opet odvajaju jedan od drugoga brzo kao munje.

– Donio sam vam onaj spis... zbog... evo izvolite. Jesam li dobro napisao ili bih nanovo prepisao?

– Što? Spis? Jest, jest, ni brige vas, u redu je – izgovori Porfirij Petrovič, kao da se nekamo žuri, a kad je već bio izgovorio to, uzme spis i pregleda ga. – U redu je. Ništa drugo i ne treba – potvrdi on isto onako brzoreko i položi spis na stol. Onda, za časak, kad je već govorio o nečemu drugom, uzme opet spis sa stola i položi ga preda se na pisaći stol.

– Jučer ste, čini mi se, govorili da biste me željeli ispitati... formalno... o mom poznanstvu s onom... ubijenom? – započne opet Raskoljnikov. »A zašto sam umetnuo: čini mi se?« sine mu u glavi poput munje. »Ali čemu se uzrujavam zbog toga što sam umetnuo to čini mi se?« sine mu odmah i druga misao poput munje.

I on osjeti odjednom da je njegova sumnjičavost već od samog susreta s Porfirijem Petrovičem, od same dvije riječi, od sama dva pogleda, poprimila već za jedan trenutak čudovišne razmjere... i da je to strašno opasno: živci se razdražuju, uzbuđenje raste. »Zlo je! Zlo je!... Opet ću se izbrbljati.«

– Da-da-da! Ne uznemirujte se! Ima kada, ima kada – mrmljao je Porfirij Petrovič hoktajući amo-tamo pored stola, ali nekako nasumce, čas srljajući prema prozoru, čas prema pisaćem stolu, čas opet prema stolu, sad se uklanjajući nepovjerljivo pogledu Raskoljnikovljevu, sad iznenada zastajući i upirući pogled pravo u njega. Pri tom se neobično čudna činila njegova maljucna, debeljkasta, okrugla spodobica kao lopta, koja se valja amo-tamo i istodobno odbija od svih stijena i kutova.

– Ima vremena, ima vremena!... Pušite li? Imate li? Evo izvolite cigaretu – nastavi on, dajući gostu cigaretu. – Znate, primam vas ovdje, a stan je moj evo tu za pregradom... erarski, ali stanujem zasad u svom stanu. Morali su se izvesti neki popravci. Sada je skoro gotovo... erarski stan, to vam je, znate, divota, a? Što mislite?

– Jest divota – odgovori Raskoljnikov, gledajući ga gotovo podrugljivo.

– Divota, divota... – ponovi Porfirij Petrovič, kao da se odjednom zadubio u nešto sasvim drugo. – Jest, divota! – gotovo zavikne na kraju, pa baci pogled na Raskoljnikova i stane dva koraka daleko od njega.

To neprestano poglupo ponavljanje da je erarski stan divota, bilo je po svojoj nesklapnosti i suviše oprečno ozbiljnom, misaonom, zagonetnom pogledu što ga je sada uperio u gosta.

Ali to podjari još jače mržnju u Raskoljnikovu, te on nikako više nije mogao da suspregne podrugljivi i prilično neoprezni izazov:

– A znate li – zapita on iznenada, gledajući gotovo drsko Porfirija Petroviča i osjećajući kao neko uživanje što je tako drzak – ta postoji, čini mi se, takvo pravničko pravilo, takva pravnička manira – za sve redom istražitelje – da isprvice započinju izdaleka, od sitnice, ili od ozbiljne teme, ali takve koja nikako ne spada ovamo, zato da bi (da tako reknem) obodrili onoga koga ispituju, ili još bolje da reknem, da ga zabave, da mu uspavaju opreznost, a da mu onda odjednom, sasvim iznenada tresnu o tjeme najkobnije i najopasnije pitanje. Je li tako? Čini mi se da se to sve do danas kao sveto spominje u svim pravilima i uredbama.

– Jest, jest... Mislite dakle, da sam vas erarskim stanom... onaj... a? – Kad je Porfirij Petrovič to izgovorio, zažmiri i namigne; nešto mu veselo, lukavo preleti licem, bore mu se na čelu zaglade, očice mu zasuze, crte mu se na licu rastegnu i on prasne u živčan, dug smijeh, ljuljajući se i njišući cijelim tijelom i gledajući Raskoljnikovu ravno u oči. Raskoljnikov se nasmije i sam, donekle usiljeno; ali kad se Porfirij, opazivši da se i on također smije, počeo kidati od tolika smijeha da je gotovo pomodrio, Raskoljnikovljeva odvratnost prevlada naglo svu opreznost: on se prestade smijati, namršti se, pa je dugo, očima punim mržnje, gledao Porfirija, ne skidajući s njega očiju za sve vrijeme tog dugog smijeha, koji kao da se namjerice nije prekidao. Neopreznost je, uostalom, bila očita na obadvije strane; činilo se kao da se Porfirij Petrovič smije u lice svome gostu, koji mrzi taj smijeh, ali to nimalo ne zbunjuje Porfirija Petroviča. Ovo posljednje vrlo je važno Raskoljnikovu: da se Porfirij Petrovič, po svoj prilici, i maloprije nije nipošto zbunjivao, nego je on sam, Raskoljnikov, zapao vjerojatno u klopku; da tu očevidno ima nešto što on ne zna, neki cilj; da je možda sve to pripravljeno, te će se odmah, ovoga časa otkriti i survati...

On odmah prijeđe na ono glavno, ustane i uzme kapu.

– Porfirije Petroviču – započne odrješito, ali i poprilično uzrujano. – Jučer ste zaželjeli da dođem do vas na neko preslušanje. (On osobito naglasi riječ preslušanje.) Ja sam došao, pa ako vam što treba, pitajte, a ako vam ne treba, dopustite da odem. Nemam kada, imam posla... Moram na pogreb onom činovniku što su ga pregazili konji, a i vi... znate za njega... – dometne, te se odmah rasrdi što je to dometnuo, a onda se odmah razdraži još i gore. – Meni je sve to dodijalo, čujete li, i odavno već... ja sam dakle zbog toga i bolovao... u jednu riječ – gotovo zavikne osjetivši da je ta riječ o bolesti još nezgodnija – u jednu riječ: ili me izvolite pitati, ili me pustite odmah... a ako želite da me ispitujete, neću inače, nego formalno! Ne dopuštam drugačije; a, međutim, zbogom, jer nas dvojica nemamo ništa zajedničko.

– Gospode! Ta što vi to! Ta o čemu da vas ispitujem – zakikoće Porfirij Petrovič, te odmah promijeni i ton i izraz u licu i toga se trena prestane smijati. – Ta nemojte se, molim vas, uzrujavati – upeo se on, te čas leti amo-tamo, čas bi opet da posadi Raskoljnikova – ima kada, ima kada, sve su to same sitnice! Veselim se, naprotiv, što ste mi napokon došli... Primam vas kao gosta. A za taj mi prokleti smijeh oprostite, prijatelju Rodione Romanoviču! Rodion Romanovič? Tako vam je čini mi se, očinsko ime?... Nervozan sam čovjek, rasmijali ste me veoma dosjetljivom napomenom; gdjekada se zatresem zaista kao gumilastika, pa se tresem po pola sata... Smješljiv sam. Kakva sam sastava, bojim se i kapi. Ta sjednite, što vi to?... Izvolite, prijatelju, jer ću još pomisliti da ste se rasrdili...

Raskoljnikov je šutio, slušao i prežao, još jednako gnjevno namršten. Sjedne, doduše, ali kapu nije puštao iz ruke.

– Pripovjedit ću vam, prijatelju Rodione Romanoviču, nešto o sebi, da tako reknem, za razbistrenje karakteristike – nastavi Porfirij Petrovič, muhajući se po sobi, a sve se uklanja, kao i prije, da ne sretne pogled svoga gosta. – Neženja sam, znate, takav nedruževan i nepoznat čovjek, i gotov čovjek, ukočen, u sjeme se dao, i... i... jeste li primijetili, Rodione Romanoviču, da kod nas, to jest kod nas u Rusiji, ako se sastanu dva umna čovjeka koja se još ne poznaju, ali se, da tako reknem, poštuju, evo kao nas dvojica sada, onda pola sata ne znaju nikako da nađu temu za razgovor – koče se jedan pred drugim, sjede i uzajamno se zbunjuju. U svih ima tema za razgovor, u dama na primjer... u društvenih, na primjer, ljudi, višega stupnja, vazda ima tema za razgovor, c’est de rigeur,[2] a ljudi srednje vrste, kao što smo mi, svi su smušeni i nerazgovorljivi... to jest oni koji misle. Zašto to biva, prijatelju? Ili u nas nema interesa za društvo, ili smo prepošteni, te nećemo da varamo jedan drugog, ne znam. A? Što mislite? Ta odložite kapu, što ste nagli da idete, neugodno mi je i gledati... Baš naprotiv, volim...

Raskoljnikov odloži kapu te je, i dalje šuteći, ozbiljan, namršten, slušao ispraznu, zbrkanu Porfirijevu brbljariju. »Ta nije li on zaista nakanio zabaviti moju pozornost glupom brbljarijom?«

– Kave vam ne nudim, nije zgodno na ovom mjestu, ali zašto ne biste pet časaka posjedili s prijateljem, za zabavu – sipao je Porfirij bez prestanka. – A znate, sve te službene dužnosti... ali nemojte, prijatelju, zamjeravati što sam se ushodao amo-tamo; oprostite, prijatelju, veoma se bojim da vas ne bih uvrijedio, ali motion[3] mi je jednostavno potrebna. Neprestano sjedim, te uživam kad mogu da se prohodam pet časaka... šuljevi... sve se spremam da ih liječim gimnastikom; vele da sve u šesnaest preskakuju uže državni, pravi državni, pa i tajni savjetnici; eto što je znanost u naše doba... jest, gospodine... A što se tiče ovdje ovih dužnosti, preslušavanja i cijele te formalnosti... baš ste, prijatelju, maloprije izvoljeli spomenuti preslušavanje... da znate, prijatelju Rodione Romanoviču, ta preslušavanja zbunjuju gdjekada gore onog koji ispituje nego onog koga preslušavaju... O tom ste ono maloprije, prijatelju, sasvim pravo i oštroumno izvoljeli napomenuti. (Raskoljnikov nije napomenuo ništa slično.) Splećeš se! Baš se splećeš! I vazda jedno te jedno, kao u bubanj da bubaš! Evo će naskoro reforma, i mi ćemo bar po imenu biti prekršteni, he-he-he! A što se tiče naših pravnih manira – kako ste izvoljeli oštroumno napomenuti – u tome se posve slažem s vama. Ta recite, zar i jedan okrivljenik pa i najzatucaniji seljak, ne zna, da će njega, na primjer, najprije započeti da uspavljuju (kako ste se veoma zgodno izrazili) sporednim pitanjima, a onda će ga odjednom tresnuti ušicama po tjemenu, he-he-he, baš po tjemenu, kako ste dobro usporedili, he-he! Zaista ste, dakle, pomislili da sam vas htio onim stanom... He-he! Podrugljiv ste vi čovjek. Pa, neću! Ah, da, zbilja, jedna riječ mami drugu, jedna misao izaziva drugu – maloprije ste izvoljeli spomenuti i formalnost! Formalnost je, znate, u mnogim prilikama besmislica. Gdjekada se prijateljski razgovaraš, pa je i probitačnije. Formalnost neće nikada pobjeći, o tome ne vodite brigu; a što je zapravo formalnost, pitam ja vas. Ne smije formalnost smetati istražitelju na svakom koraku. Ta istražiteljev je posao, rekao bih, slobodna umjetnost svoje vrste, ili nešto nalik... he-he!

Porfirij Petrovič odahne trenutak. Neumorno on sipa, čas skreće na besmislicu. Po sobi se gotovo već ustrčkarao, te sve sipa besmislene šuplje fraze, čas neke zagonetne riječi i onda opet brže i brže miče svojim debelim nožicama, uvijek gleda u zemlju, desnicu zadjenuo za leđa, a ljevicom neprestano maše i pravi različite kretnje, koje se, začudo, nikada ne slažu s njegovim riječima. Raskoljnikov zamijeti odjednom, kao da je u svom trčkaranju po sobi zastao dva puta kod vrata, trenutak, i kao da je prisluškivao...

»Da ne očekujete štogod?«

– Zaista imate posve pravo – prihvati opet Porfirij riječ, gledajući Raskoljnikova veselo i neobično prostodušno, tako da je Raskoljnikov od tog pogleda zadrhtao i odmah se spremio. – Zaista imate pravo što ste onako oštroumno izvoljeli ismijati pravničku formalnost, he-he! Ti naši (neki, dabome) dubokoumni i psihološki postupci i jesu do krajnosti smiješni, pa i beskorisni, kad nas te forme sputavaju. Ali... opet sam ja, evo, za formalnost: ako smatram, ili da točnije reknem, ako sumnjam da je ovaj, ili drugi, ili treći, da tako reknem, zločinac u kakvom slučajčiću koji je meni povjeren... Namjeravate u pravnike, Rodione Romanoviču?...

– Jest, spremao sam se...

– Pa, evo vam, dakle, primjerčić za budućnost – to jest, nemojte misliti da bih se usuđivao učiti vas; eno kakve članke tiskate o zločinima! Nipošto, nego bih ovako, kao činjenicu da prikažem primjerčić: ako ja, dakle, na primjer, smatram ovog drugog, trećeg za zločinca, zašto bih ga, molim vas, uznemirivao prije vremena, sve ako i imam dokaza koji ga sumnjiče? Gdjekoga sam i dužan, na primjer, zatvoriti odmah, ali drugi nije zaista takva karaktera, nije li tako; zašto ga dakle ne bih pustio da prošeta gradom, he-he! Očito je da to ne razumijete do kraja, pa ću vam, dakle, prikazati jasnije: ako ja njega, na primjer, prerano strpam u zatvor, time ću mu možda pribaviti, da tako reknem moralni oslonac, he-he, vi se smijete? (Raskoljnikovu nije bilo ni na kraj pameti da se smije: sjedi on, stisnuo usne, te i ne skida ražarena pogleda s očiju Porfirija Petroviča.) A ipak je to ovako, osobito s ponekim subjektom, jer ljudi su različiti i iznad svega je jedino praksa. Sada ste izvoljeli reći: dokazi koji sumnjiče; ali sve ako to i jesu dokazi, ta u dokaza su, prijatelju, ponajviše dva lica, a ja sam samo istražitelj, slab čovjek, dakle, što ću: želio bih, tako da reknem, matematski jasno iznijeti, volio bih smoći takav dokaz da bude nalik na dvaput-dva-četiri! Da bude nalik na pravi, neporecivi dokaz! A ako ga strpam u nevrijeme u zatvor – sve ako i jesam uvjeren da je to onaj – još ću sam sebi možda oduzeti sredstva da ga doista osumnjičim, a zašto? Zato, jer ću mu, rekao bih, dati određenu osnovu, psihološki ću ga odrediti i umiriti, pa će se on preda mnom uvući u svoju ljusku: razumjet će najzad da je on uznik. Pripovijeda se kako su se nakon Alme[4] umni ljudi u Sevastopolju još kako bojali da će ih neprijatelj sad, n0, otvoreno napasti i odmah zauzeti Sevastopolj; a kad su vidjeli da je neprijatelju draža propisna opsada, te prvi kopa jarak, neobično su se obradovali umni ljudi: zauzeće se dakle otegnulo bar za dva mjeseca, jer kad će ga i zauzeti propisnom opsadom? Opet se smijete, opet ne vjerujete? Pravo imate, dabome, i vi. Pravo, pravo imate! Sve su to osobiti slučajevi, slažem se s vama; ovaj je spomenuti slučaj zaista osobit! Ali evo na što treba paziti pri tom, predobri moj Rodione Romanoviču; općeg slučaja, onakva kome bi pristajale sve pravne forme i pravila, i po kome su te forme i pravila sračunana i u knjige zapisana, takva slučaja uopće nema baš zato jer se svako djelo, svaki, na primjer, zločin, čim se zaista dogodi, odmah prevraća u sasvim osobit slučaj, da, gdjekada i u takav slučaj da nije nikako ni nalik na onaj pređašnji. Izvanredno se komične zgode ovakve vrste ponekad događaju. Ali kad se ja nekog takva gospodina sasvim okanim, te ga ne hvatam i ne uznemirujem, ali on zna svaki sat i svaki čas, ili bar sluti, da ja sve znam, i što je crno pod noktom, te i obdan i obnoć pazim na njega i budno stražim, pa kad je on svjesno pod vječnom sumnjom i u vječnom strahu od mene, bome će mu se zavrtjeti u glavi, i on će zaista doći i sam, te će još i počiniti koješta što će već biti nalik na dvaput-dva, bit će, dakle, da tako reknem, matematskog lika – a to i jest ugodno. To se može dogoditi i nespretnjaku seljaku, a još lakše čovjeku kakvi smo mi, sasvim pametnu čovjeku, koji je obrazovan u određenom pravcu! Zato vam je, dragi moj, vrlo važno da dokučite u kom je pravcu obrazovan čovjek. A živci, živci, na njih ste i zaboravili!

Ta sve je to sada bolesno, loše, razdraženo!... A žuči, žuči, koliko je nje u njima svima! Sve je to, velim, pokatkad rudnik svoje vrste! I što bi me uznemirivalo što on nesputan hoda po gradu! Ta neka ga, neka šeta još zasad, neka; i onako znam da je on moja žrtvica i da mi nikamo neće umaći! A i kamo bi pobjegao, he-he! U inozemstvo? U inozemstvo će pobjeći Poljak, a neće on, pogotovo jer pazim i jer sam poduzeo sve mjere. Da utekne duboko u unutrašnjost? Ali ondje žive seljaci, pravi, priprosti, Rusi; a suvremeno obrazovan čovjek voljet će i u tamnicu nego da živi s takvim strancima kao što su naši seljaci, he-he! Ali sve je to glupo i površno. Što znači pobjeći? To je formalnost, a nije ono glavno; neće pobjeći od mene, ne samo zbog toga jer nema kamo da pobjegne: od mene neće pobjeći psihološki, he-he! To ti je riječca! Po prirodnom zakonu neće on pobjeći od mene, sve da i ima kamo. Jeste li vidjeli leptirića kod svijeće? Eto tako će i on neprestano, neprestano biti uz mene, kao uz svijeću, lepršat će; teško će mu biti na slobodi, počet će se zamišljati, plesti, sam će sebe zaplesti svega kao u mrežu, smrtno će zaplašiti sebe!... I još više: sam će mi udesiti kakvu matematsku majstoriju, nalik na ono dvaput-dva – samo da mu odredim malo dulje entr’acte.[5] I sve, sve će se, sve će se u krugu vrjeti oko mene i suživati radijus, dok ne bude: cap! Uletjet će mi baš u usta, a ja ću ga progutati, pa to i jest ugodno, he-he-he! Ne vjerujete?

Raskoljnikov nije odgovarao, nego je sjedio blijed i nepomičan, sve onako napeto gledajući Porfiriju u lice.

»Dobro mi je očitao!« mislio je, trnući sav. »To nije više igra mačke s mišem, kao što je bilo jučer. A i ne pokazuje on i... ne utuvljuje mi uludo svoju moć, prepametan je on... Tu je drugi cilj, ali kakav? He, brate moj, trice su to, uzalud me plašiš i mudruješ! Nemaš dokaza i ne postoji onaj jučerašnji čovjek! Ti bi jednostavno da zbuniš mene, da me prije vremena razdražiš, pa da me u takvu raspoloženju uvrebaš, ali to je sve koješta, izjalovit će se, izjalovit će se! Ali zašto, zašto da mi ovoliko utuvljuje?... Računa li on na moje bolesne živce?... Varaš se, brate, izjalovit će ti se, sve ako si i spremio koješta... Pa vidjet ćemo što si to spremio.«

I on se sav upeo, spremajući se za strašnu i nepoznatu katastrofu. Gdjekad ga je snalazila želja da poleti na Porfirija i da ga odmah tu zaguši. Još kad je ulazio, bojao se tog bjesnila. Osjećao je da su mu se osušile usnice, da mu srce kuca, a na ustima se stinula pjena. Ali ipak odluči da će šutjeti, te neće ni riječi izustiti dok ne bude trebalo. Razumio je da je to po nj najbolja taktika u ovom položaju, jer ne samo da se neće onda izbrbljati, nego će, naprotiv, razdražiti šutnjom samog neprijatelja, te će se on možda izbrbljati. Tome se bar nadao.

– Vidim da, eto, ne vjerujete, sve mislite da vam podvaljujem nevine šale – prihvati riječ Porfirij, sve bolje i bolje volje, neprestano kikoćući od zadovoljstva, te se opet uzvrcka po sobi. – Ono, naravno, imate pravo; meni je već sam bog dao takvu spodobu da pobuđuje u svijetu samo smiješne misli; lakrdijaš; ali vam evo velim, i još ću jednom ponoviti: oprostite, prijatelju Rodione Romanoviču, meni starcu; još ste mlad čovjek, da tako reknem, u prvoj mladosti, te zato cijenite čovječji um nadasve, kao i sva mladež. Živahna bistroća uma i apstraktni dokazi razbora sablažnjuju vas. To vam je baš sasvim onako kako je radio, na primjer, nekadašnji austrijski Hofkriegsrath,[6] koliko mogu da sudim o ratnim događajima: na papiru su oni i potukli Napoleona, i zarobili ga, i sve kod sebe u sobi na najoštroumniji način proračunali i dokončali, a kad tamo, general Mack predaje se sa cijelom svojom vojskom,[7] he-he-he! Vidim, vidim, prijatelju Rodione Romanoviču, vi mi se smijete, gdje ja, civilist, sve pribiram primjere iz povijesti rata. Što ću, to mi je slabost, volim ratništvo i veoma volim čitati sve te ratne izvještaje... promašio sam zaista karijeru. Morao sam zbilja služiti u vojsci. Napoleonom možda i ne bih postao, ali majorom bih, he-he-he! Ali ću vam sada, rođeni moj, potanko cijelu istinu reći o ovom osobitom slučaju: zbilja i priroda, gospodine moj, važne su činjenice, te još kako podsijecaju gdjekada i najbistriji račun! Hej, poslušajte starca, ozbiljno govorim, Rodione Romanoviču (dok je to govorio, Porfirij Petrovič, kome je jedva bilo trideset i pet godina, zaista je odjednom nekako posve ostario: i glas mu se promijenio, i sav se on nekud zgrbio), uz to sam i iskren čovjek... Jesam li iskren ili nisam? Što mislite? Čini mi se da jesam doista: toliko vam toga kazujem besplatno i ni ne tražim nagrade, he-he! Evo, dakle, nastavljam: oštroumnost je po mome mišljenju nešto divno; ona je, da tako reknem, ukras prirode i utjeha životu, i kojekakve majstorije stvara ona, te otkud bi gdjekada i pogodio nekakav bijedni istražitelj, koji se uz to zanosi i svojom fantazijom, kao što to uvijek biva, jer i on je napokon čovjek! Ali priroda spasava bijednog istražitelja, eto ti zla! A na to i ne misli mladež koja se zanosi oštroumnošću i »prekoračuje sve prepreke«, kako ste izvoljeli jučer reći veoma oštroumno i lukavo. On će, recimo, i slagati, to jest čovjek, osobit slučaj, incognito, i slagat će divno, na najlukaviji način; eto mu, čini ti se, i slavlja, eto uživat će plodove svoje oštroumnosti, ali uto: cap! na najzanimljivijem, na najskandaloznijem se mjestu onesvješćuje! Recimo da je bolest, i zapara je gdjekada u sobama, ali ipak! Ipak je navratio na misao! Slagao je nečuveno, ali na prirodu nije umio računati! Eto ti gdje je lukavština! Drugi će se put opet zanijeti svojom živahnom oštroumnošću, uzet će da se titra s čovjekom koji na njega sumnja, te će problijediti kao namjerice, kao u igri, ali suviše će prirodno problijediti, suviše nalik na istinu, pa je, eto, i opet navratio na misao! Ma i nasamario prvi put, ali preko noći će i onaj smisliti, ako je od onih koji se ne daju lako prevariti. Ovako vam je na svakom koraku! Dašto: sam će se zatrkivati; petljat će se gdje ga i ne pitaju, neprestano će započinjati razgovor o tom o čemu bi baš trebalo da šuti, svakakve će alegorije početi da nabacuje, he-he. Sam će doći i stat će da zapitkuje: zašto me dugo ne hvataju, he-he! A to može da se dogodi najbistrijem čovjeku, psihologu, literatu! Priroda je zrcalo, najvjernije zrcalo! Pogledaj u njega i uživaj, eto tako je, gospodine! Ali što ste toliko problijedjeli, Rodione Romanoviču, nije li vam zagušljivo, ne bih li otvorio prozor?

– Nemojte se, molim vas, uznemirivati! – zavikne Raskoljnikov i odjednom zakikoće. – Molim vas, ne uznemirujte se!

Porfirij stane pred njega, počeka, a onda i sam udari za njim u smijeh. Raskoljnikov ustane s divana i naglo zatomi svoj grčeviti smijeh.

– Porfirije Petroviču! – progovori on glasno i razgovijetno, premda je jedva i stajao na drhtavim nogama. – Vidim napokon jasno, vi doista sumnjate na mene da sam ubio onu babu i njenu sestru Lizavetu. Izjavljujem vam da mi je to već odavno dozlogrdilo. Ako mislite da imate pravo progoniti me po zakonu, progonite me; ako je potrebno zatvoriti, zatvorite me. Ali da mi se smijete u lice i da me mučite, to ja ne dopuštam...

Usne mu iznenada zadršću, oči mu se zažare od bjesnila i njegov dosad suspregnuti glas zaori.

– Ne dopuštam! – zavikne on i grune iz sve snage šakom o stol. – Čujete li, Porfiriju Petroviču? Ne dopuštam!

– A, bože, ta što je opet! – uzvikne Porfirij Petrovič, očito posve poplašen. – Prijatelju, Rodione Romanoviču! Rođeni! Dragi! Ta što vam je?

– Ne dopuštam! – zavikne Raskoljnikov i po drugi put.

– Tiše, prijatelju! Ta čut će, doći će, doći će! A što ćemo im onda reći, pomislite! – zašapće prestravljeni Porfirij Petrovič, unoseći se posve u Raskoljnikovljevo lice.

– Ne dopuštam, ne dopuštam! – ponovi Raskoljnikov makinalno, ali i on također potpunim šapatom.

Porfirij se brzo okrene i pohiti da otvori prozor.

– Svježega zraka da pustim! I vode da se napijete, dragi, ta to je napad!

I on potrči vratima da pošalje po vodu, ali je baš u kutu bila boca s vodom.

– Ispijte, prijatelju – šaptao je, žureći se prema njemu s bocom – možda će vam pomoći. – Strah i samo sažaljenje Porfirija Petroviča bili su toliko prirodni da je Raskoljnikov ušutio i počeo ga promatrati divljački radoznalo. Ali vode ne primi.

– Rodione Romanoviču! Mili! Ta na ovaj ćete način natjerati sebe u ludilo, uvjeravam vas, u-uh! Napijte se! Ta napijte se malo!

Natjera ga da je ipak uzeo u ruke čašu vode. Raskoljnikov prinese makinalno vodu usnama, ali se pribere i gadeći se metnu čašu na stol.

– Jest, imali ste mali napad! Ovako ćete, dragi, opet navući pređašnju bolest – zakokodače Porfirij Petrovič, prijateljski suosjećajući, ali još jednako nekako zbunjeno. – Bože, zašto se ne čuvate? Eto i Dmitrij Prokofjič bio je jučer kod mene – priznajem, priznajem, moja je narav zajedljiva, gadna, a eto što su oni iz toga izveli!... Gospode! Došao jučer, poslije vas, ručali smo, govorio je, govorio, ja samo ruke raširio u čudu: pa, mislim... ah, gospode! Je li on na vaš nagovor došao? Ta sjednite, prijatelju, sjednite na časak, za boga miloga!

– Nije na moj nagovor! Ali sam znao da je otišao vama i zašto je otišao – odgovori Raskoljnikov oštro.

– Znali ste?

– Jesam. Pa što!

– Pa to, prijatelju, Rodione Romanoviču, da znam još i više vaših pothvata; sve znam! Ta znam kako ste otišli da najmite stan, pod noć, kad se smrklo, pa ste počeli zvoniti, i za krv ste pitali, zbunili ste i radnike i pazikuće. Razumijem vaše duševno raspoloženje, tadašnje... ali ćete sebe ovako ipak natjerati u ludilo, bogami! Zavrtjet će vam se! Mrzovolja već prejako kipi u vama, plemenita mrzovolja, zbog nepravde što ste je pretrpjeli, najprije od sudbine, a onda od redarstva, i sada se bacakate amo-tamo da sve prisilite neka govore što brže, pa da se sve svrši brže, jer su vam dodijale te gluposti i sve te sumnje. Je li tako? Jesam li pogodio vaše raspoloženje? Ali na ovaj način nećete samo sebe zaludjeti, nego ćete mi zaludjeti i Razumihina; on je i suviše dobar čovjek da bi to učinio, znate i sami. U vas je bolest, u njega vrlina, pa je bolest opasna za njega... Ali sjednite, prijatelju, za boga miloga! Odahnite, molim vas, ta kakvi ste u licu; sjednite malo!

Raskoljnikov sjedne; zebnja ga je prolazila, vrućina ga oblivala po cijelom tijelu. U strašnoj dvoumici sluša on pozorno zaplašenog Porfirija Petroviča, koja ga prijateljski tetoši. Ali mu ne vjeruje ni jednu riječ, premda nekako neobično želi da bi mu povjerovao. Nenadane riječi Porfirijeve o stanu sasvim su ga prenerazile: »Kako, zar on dakle zna ono u stanu?« pomisli odjednom, »pa mi i sam pripovijeda!«

– Jest, bio je gotovo isti takav slučaj, psihološki, u našoj sudskoj praksi, takav slučaj s bolesnikom – nastavi Porfirij brzoreko. – Isto je tako jedan obijedio sam sebe za ubojstvo, i još kako obijedio: udesio cijelu halucinaciju, prikazao činjenice, pripovjedio prilike, smeo i zbunio sve i svakoga, a što je bilo? On je, bez ikakve namjere, bio donekle uzrokom tog ubojstva, ali samo donekle, a kad je doznao da je on dao povod ubojicama, počeo se žalostiti, gristi, počelo mu se koješta prikazivati, šenuo sasvim, pa uvjerio sam sebe da je on ubojica! Ali napokon istražio taj slučaj upravni senat, pa je nesretnik oslobođen i stavljen pod pasku. Hvala upravnom senatu! Ah, jao! A ovako, prijatelju, što? Ovako možete zapasti i u vrućicu kad se u vas javlja već takva volja da razdražujete svoje živce, te obnoć idete i zvonite i za krv pitate. Ta tu sam psihologiju posve proučio u praksi. Tako spopada gdjekada čovjeka da skoči kroz prozor, ili sa zvonika, i taj je osjećaj sablažnjiv. Pa i zvonca... Bolest je to, Rodione Romanoviču, bolest! Neobično ste počeli zanemarivati svoje zdravlje. Morali biste se posavjetovati s iskusnim liječnikom, a što će vam onaj debeljko!... Bunilo je u vas! Sve to radite u bunilu...

Na trenutak se sve zavrtje Raskoljnikovu.

»Zar on, zar on i sada laže?« titrala je u njemu misao. »Ne može biti, ne može biti!« odbijao je od sebe tu misao, osjećajući unaprijed do kolikog bi ga stupnja bjesnila i razjarenosti mogla ta misao dotjerati, osjećajući da bi od bjesnila mogao i s uma sići.

– Nije to bilo u bunilu, to je bilo pri svijesti! – zavikne, naprežući sve snage svog razbora da pronikne u Porfirijevu igru. – Pri svijesti, pri svijesti! Čujete li?

– Jest, razumijem i čujem! I jučer ste govorili da nije bilo u bunilu, čak ste osobito isticali da nije bilo u bunilu! Što god vi kažete, ja razumijem! E-eh!... Ali poslušajte, Rodione Romanoviču, dobrotvore moj, bar evo ovu okolnost. Ta kad biste zaista bili zločinac, ili nekako umiješani u taj prokleti slučaj, zar biste, molim vas, sami isticali da niste sve to radili u bunilu, nego, baš naprotiv, pri potpunoj svijesti? I zar bi baš isticali osobito, isticali ovako osobito tvrdokorno? Bi li to moglo biti, pa, bi li to moglo biti, molim vas? Baš sasvim obratno, mislim. Ta kad biste osjećali kakvu krivicu, baš biste morali isticati da je to svakako bilo u bunilu! Je li tako? Zar nije tako?

Nešto lukavo zazvuča u tom pitanju. Raskoljnikov uzmakne pred Porfirijem koji se bio nagnuo prema njemu, na sam naslon divana, te ga počne promatrati šuteći, upornim pogledom, u dvoumici.

– Ili, evo, što se tiče gospodina Razumihina, to jest, je li on jučer sam od sebe došao na razgovor ili na vaš nagovor. Pa baš biste morali govoriti da je došao sam od sebe, morali biste kriti da je došao na vaš nagovor! A vi, eto, ne krijete! Baš ističete da je došao na vaš nagovor!

Raskoljnikov nije to nikada isticao. Trnci ga prođu po leđima.

– Neprestano lažete – progovori on polako, tiho, a usne mu se nacerile u bolan smiješak – opet mi želite pokazati da znate cijelu moju igru, da znate unaprijed sve moje odgovore – govorio je, a osjećao je gotovo i sam da ne mjeri riječi kako bi trebalo – hoćete da me zaplašite... ili me jednostavno ismijavate...

Gledao ga je i dalje upornim pogledom dok je to govorio, i odjednom mu opet sine u očima beskrajna mržnja.

– Sve lažete! – zavikne. – I sami dobro znate da je zločincu najbolja smicalica ako govori istinu, koliko god može... koliko god može ne skrivati ono što može ne kriti! Ne vjerujem vam!

– Kakav ste vi vjetropir! – udari Porfirij u kikot. – Tko bi se s vama, prijatelju, i složio! Nekakva se monomanija uvriježila u vama. Ne vjerujete, dakle, meni? A ja vam velim da već vjerujete, četvrt ste aršina povjerovali, a ja ću poraditi da mi povjerujete i cijeli aršin, jer vas iskreno volim i iskreno vam želim dobro.

Raskoljnikovu zadršću usne.

– Jest, želim, velim vam jednom zauvijek – nastavi Porfirij, pa uhvati Raskoljnikova lako, prijateljski za ruku, malo više lakta – jednom zauvijek vam velim: pazite na svoje zdravlje! Uz to su vam, eto, sada došle sestra i mati; mislite i na njih. Treba da ih mirite i mazite, a vi ih samo plašite...

– Što se to vas tiče? Otkud to znate? Zbog čega se toliko zanimate za to? Pazite, dakle, na mene i hoćete da mi to pokažete!

– Prijatelju! Ta od vas sam, od vas samog doznao sve! U svom uzbuđenju i ne opažate da sve unaprijed iznosite sami, i meni, i drugima. I od gospodina sam Razumihina, Dmitrija Prokofjiča, doznao jučer mnogo zanimljivih potankosti. Prekinuli ste me, eto, ali vam velim da ste, uza svu svoju sumnjičavost, uza svu svoju oštroumnost, izgubili čak zdravo gledanje na sve. Evo, dakle, na primjer, o onoj istoj temi, o zvoncu: ovakvu dragocjenost, ovakvu činjenicu (ta cijelu činjenicu!) sâm sam vama odao cijelu cjelcatu, ja, istražitelj! I ne vidite u tome ništa! Da iole sumnjam na vas, zar bih mogao ovako postupiti? Morao bih vam, naprotiv, uspavati najprije sumnje, pa i ne odavati da već znam tu činjenicu; odvući vas na protivnu stranu, a odjednom vas tresnuti ušicama po tjemenu, kako sami rekoste. »A što ste, gospodine«, da vas zapitam, »izvoljeli raditi u stanu one ubijene u deset sati navečer, a gotovo da je bilo i jedanaest? A zašto ste zbunjivali pazikuće i zvali ih u kvart, kvartovskom poručniku?« Eto, kako bi trebalo postupiti da sam i na trenutak posumnjao na vas. Morao bih sasvim formalno uzeti vaš iskaz, pretragu provesti, pa vas možda i zatvoriti... Ne sumnjam, dakle, na vas kad sam postupio drugačije! A vi ste izgubili zdravo gledanje, pa ne vidite ništa, velim vam i opet!

Raskoljnikov zadršće cijelim tijelom, da je to vrlo dobro primijetio Porfirij.

– Neprestano lažete! – zavikne on. – Ne znam vaših ciljeva, ali vi neprestano lažete... Maloprije niste u tom smislu govorili, i nikako se ne varam... Vi lažete!

– Ja lažem? – prihvati riječ Porfirij koji se očito ražestio, ali je još jednako bio vrlo raspoložen, podrugljiv, kao da nimalo ne mari što o njemu misli gospodin Raskoljnikov. – Ja lažem? De, a kako sam se maloprije ponio prema vama (ja, istražitelj) kad sam vam sam kazivao i odavao sva sredstva za obranu, i sam vas upućivao u svu tu psihologiju: »Bolest«, kaže, »bunilo, uvrijeđen sam ljuto; melankolija, pa ovi iz kvarta«, i sve drugo? A? He-he-he! Premda su, uostalom – uzgred da reknem – sva ta psihološka sredstva za obranu, izgovori, smicalice, sasvim labave, pa i dvosjekle: »Bolest«, kaže, »bunilo, priviđenja, prikazalo mi se, ne sjećam se«, sve je to tako, ali zašto se, prijatelju, u bolesti i u bunilu baš sve same ovakve prikaze priviđaju, a ne neke druge? Ta mogle bi biti vjerojatno i druge? Je li tako? He-he-he!

Raskoljnikov ga pogleda ponosito i prezirno.

– U jednu riječ – reče on odlučno i glasno, te ustane i pri tom malo odgurne Porfirija – u jednu riječ, hoću da znam: jeste li me konačno prestali sumnjičiti ili niste? Govorite, Porfirije Petroviču, govorite jasno i konačno, i brže, odmah!

– Gle, kako navaljuje! Nevolja je s vama – klikne Porfirij veselo, lukava lica, na kojem nije bilo ni najmanjeg uzbuđenja. – Pa i zbog čega želite da znate, zbog čega želite toliko mnogo da znate kad vas nitko nije ni započeo uznemirivati! Baš ste kao dijete: Daj mi, daj mi vatru u ruke! I zbog čega se toliko uzrujavate? Zbog čega nam se sami toliko narivavate, zbog kakvih razloga? A? He-he-he!

– Velim vam opet – zavikne Raskoljnikov razjaren – da ne mogu dulje trpjeti!...

– Što? Neizvjesnost? – prekine ga Porfirij.

– Ne zajedajte! To ne dopuštam!... Velim vam da ne dopuštam!... Ne trpim i ne dopuštam!... Čujete li! Čujete! – zavikne i opet grune šakom o stol.

– Tiše, ta tiše! Čut će ljudi! Ozbiljno vas opominjem: čuvajte se! Ne šalim se – izgovori Porfirij šaptom, ali mu sada nije više bilo na licu onog malopređašnjeg, ženskog, dobrodušnog i zaplašenog izražaja, nego je on sada otvoreno zapovijedao, strogo, namrštenih obrva, i kao da je odjednom oborio sve tajne i dvosmislenosti. Ali to je bilo samo na trenutak. Raskoljnikov se zaprepasti, ali se onda odjednom razgoropadi; ali, začudo, ipak posluša nalog da govori tiše, premda se sav tresao od bijesa.

– Ne dam se mučiti! – zašapće on kao i maloprije i, osjećajući bol i mržnju, prizna sam u sebi da nije kadar ne pokoriti se nalogu, zapadajući pri toj misli u još jači bijes. – Zatvorite me, pretražujte me, ali izvolite postupati u skladu s formalnostima, a ne titrajte se sa mnom! Da se niste usudili...

– Ta ne vodite brigu o formalnostima – prekine ga Porfirij, smiješeći se lukavo kao i dosad, čak kao da se slatko zabavlja s Raskoljnikovom. – Pozvao sam vas, prijatelju, danas po domaći, onako posve prijateljski!

– Ne treba mi vaše prijateljstvo, i ja pljujem na nj! Čujete li? I evo: uzimam kapu i odlazim. Nuder, što veliš sada, ako si me nakan zatvoriti?

On zgrabi kapu i pođe prema vratima.

– A ne biste li htjeli vidjeti jedno malo iznenađenje? – udari Porfirij u kikot, te ga opet uhvati malo više lakta i zadrži na vratima.

Bivao je očito sve veseliji i nestašniji, što je raspaljivalo Raskoljnikova.

– Kakvo iznenađenje? Što je to? – zapita on, zastajući i uplašeno gledajući Porfirija.

– Malo iznenađenje, evo, tu sjedi kod mene iza ovih vrata, he-he-he! – On pokaže prstom na zatvorena vrata u pregratku što vode u erarski stan. – I zaključao sam ga da ne utekne.

– Što je to? Gdje? Što?

Raskoljnikov priđe vratima i htjede ih otvoriti, ali su bila zaključana.

– Zaključana su, evo ključa!

I zbilja izvadi iz džepa ključ i pokaže mu ga.

– Sve ti lažeš! – zacikne Raskoljnikov, ne susprežući se više. – Lažeš, lakrdijašu prokleti! – I on poleti put Porfirija koji je uzmicao prema vratima, ali nimalo uplašen.

– Sve ja, sve razumijem! – prileti on njemu. – Ti lažeš i dražiš mene kako bih se odao...

– Ta gore se i ne možete odati više, prijatelju, Rodione Romanoviču. Ta pobjesnili ste. Ne vičite, jer ću zvati ljude.

– Lažeš, ništa neće biti! Zovi ljude! Ti si znao da sam bolestan, pa si htio da me razdražiš do bjesnila kako bih se odao, eto, za čim si išao. Ali daj ti činjenicâ! Sve sam razumio! Nemaš činjenica, u tebe je samo tričavo, ništavo Zamjotovljevo nagađanje!... Znao si moju ćud, naumio si da me razbjesniš, a onda da tresneš po meni popovima i izaslanicima... Očekuješ ih? A? Što čekaš? Gdje su? Daj ih!

– Ta kakvi izaslanici, prijatelju? Prikazuje se čovjeku! Ali tako se i ne može postupiti u skladu s formalnostima, kako vi velite, ne znate vi te poslove, rođeni... A formalnost neće izmaći, vidjete ćete i sami!... – mrmljao je Porfirij, osluškujući na vratima.

I zaista se u tom trenutku začuje za tim vratima u drugoj sobi kao neki šum.

– A, idu! – zavikne Raskoljnikov. – Poslao si po njih!... Čekao si ih!... Proračunao si... Pa, deder ih amo sve: izaslanike, svjedoke, bilo koga... da! Ja sam pripravan! Pripravan!

Ali sada se dogodi neobična zgoda, nešto tako nenadano u inače običnom tijeku događaja, da se ni Raskoljnikov ni Porfirij Petrovič nisu naravno mogli nadati takvu raspletu.

[1] Jednostavno, kratko.

[2] To je prijeko potrebno.

[3] Kretanje.

[4] U rujnu 1854, za krimskoga rata, Rusi su doživjeli poraz u odlučnoj bici na rijeci Almi i uzmakli prema Sevastopolju.

[5] Međučin, stanka između činova, odmor.

[6] Dvorsko ratno vijeće.

[7] Na dan 20. listopada 1805. austrijska vojska s generalom Mackom na čelu predala se Napoleonu (što je opisano u »Ratu i miru«).

VI

Kad se poslije sjećao ovog trenutka, Raskoljnikovu se ukazivalo sve to ovako:

Buka što se čula za onim vratima naglo poraste i vrata se malo odškrinu.

– Što je? – zavikne Porfirij Petrovič ljutito. – Ta upozorio sam...

Jedan trenutak ne odgovori nitko, ali je bilo jasno da iza tih vrata ima nekoliko ljudi i kao da nekoga otiskuju.

– Ta što je to? – ponovi Porfirij Petrovič uzbuđen.

– Doveli smo uznika, Nikolaja – oglasi se nečiji glas.

– Ne treba! Odlazite! Čekajte!... Što on srlja ovamo? Kakav nered! – zavikne Porfirij i poleti vratima.

– Ta on... – započne opet onaj glas, ali naglo zašutje.

Samo dva trenutka potraje prava borba; onda kao da je netko nekoga snažno odgurnuo, i odmah nakon toga zakorakne neki veoma blijed čovjek pravo u kabinet Porfirija Petroviča.

Lik toga čovjeka bio je na prvi pogled veoma neobičan. Gleda on pravo pred sebe, ali kao da nikoga ne vidi. U očima mu sija odlučnost, ali mu je u isti mah smrtno bljedilo palo po licu kao da su ga doveli na stratište. Usne su mu sasvim poblijedjele i malo podrhtavaju.

Još je posve mlad, u jednostavnom odijelu, srednjega rasta, prilično mršav, uokrug ošišane kose, finih, nekako suhoparnih crta. Čovjek koga je on onako naglo odgurnuo poleti prvi za njim u sobu i uhvati ga za rame: bio je to stražar pratilac; ali Nikolaj povuče ruku i istrgne mu se opet.

Na vratima se okupi nekoliko radoznalih ljudi. Neki se od njih guraju da uđu. Sve se to dogodilo u jednom trenu.

– Odlazi, još je prerano! Pričekaj dok budeš pozvan!... Zašto ste ga doveli ranije? – gunđao je Porfirij, posve bijesan i kao zbunjen.

Ali Nikolaj odjednom padne na koljena.

– Što ti je? – zavikne Porfirij u čudu.

– Kriv sam! Grijeh moj! Ja sam ubojica! – odgovori Nikolaj prilično glasno, premda se malo gušio.

Desetak časaka potraje tišina, kao da su se svi okamenili: čak i stražar pratilac uzmakne, te nije više prilazio Nikolaju, nego je makinalno uzmakao pred vratima.

– Što je? – zavikne Porfirij Petrovič kad se trgnuo iz časovitog zaprepaštenja.

– Ja sam... ubojica... – ponovi Nikolaj pošto je časak pošutio.

– Što.. ti... Što... Koga si ubio?

Porfirij Petrovič se očito zbunio. Nikolaj pošuti opet časak.

– Aljonu Ivanovnu i njenu sestricu Lizavetu Ivanovnu ja sam ih... ubio... sjekirom. Pamet mi se pomračila... – dometne on i zašutje.

Još je i dalje klečao.

Porfirij Petrovič postoji nekoliko časaka kao da premišlja, ali se onda naglo trgne i zamaše rukama prema nezvanim svjedocima. Oni nestanu odmah, i vrata budu pritvorena. Onda on pogleda Raskoljnikova, koji je stajao u kutu i zaprepašteno gledao Nikolaja, pođe već prema njemu, ali naglo zastane, pogleda ga, baci odmah pogled na Nikolaja, onda opet na Raskoljnikova, te odjednom bukne i saleti Nikolaja.

– Što ti tu meni istrčavaš svojim pomračenjem! – zavikne na njega gotovo u bjesnilu. – Nisam te još ni pitao je li te napalo pomračenje ili nije... Govori: jesi li ti ubio?

– Ja sam ubojica... izjavljujem... – izgovori Nikolaj.

– E-eh! Čime si ubio?

– Sjekirom. Nabavio sam.

– Al se žuri! Sam?

Nikolaj nije razumio pitanje.

– Jesi li sam ubio?

– Sam. A Mićka nije kriv i nema s tim nikakve veze.

– Ne istrčavaj ti s Mićkom! Eh!...

– Kako si ti, de, kako si ti onda strčao niza stube? Ta pazikuće su vas srele obadvojicu?

– To sam ja da zamažem oči... onda... trčao s Mićkom – odgovori Nikolaj brže-bolje, kao da se pripravio unaprijed.

– Jest, tako je! – zavikne Porfirij bijesno. – Nisu to njegove riječi! – promrmlja sam sebi, a onda ugleda odjednom Raskoljnikova.

Očigledno se toliko bio zanio Nikolajem da je na časak i zaboravio Raskoljnikova. Sada se iznenada prisjeti, i čak zbuni...

– Rodione Romanoviču, prijatelju! Oprostite – pohiti on prema njemu – ne može ovako; molim vas... vi tu nemate posla... ja i sam... vidite, kakvo iznenađenje!... Izvolite!...

I uzme ga za ruku, pa mu pokaže na vrata.

– Čini mi se da to niste očekivali? – reći će Raskoljnikov koji, dabome, doista nije ništa shvaćao, ali je već dospio da se dobrano ohrabri.

– Pa ni vi niste očekivali, prijatelju. Gle, kako vam ruka dršće! He-he!

– Pa i vi dršćete, Porfiriju Petroviču.

– I ja dršćem; nisam se nadao!

Stajali su već na vratima. Porfirij je nestrpljivo čekao da Raskoljnikov iziđe.

– Nećete mi onda pokazati ono malo iznenađenje? – odjednom će podrugljivo Raskoljnikov.

– Eto on govori, a zubi mu u ustima cvokoću, he-he! Ironičan ste vi čovjek! Do viđenja dakle!

– Ja bih rekao: zbogom!

– Kako bog bude dao, kako bog bude dao! – progunđa Porfirij i nekako se cereći smješkao.

Kad je prolazio kroz kancelarije, Raskoljnikov primijeti da su ga mnogi pogledali uporno. U predsoblju razabere među svijetom obadvojicu pazikuća iz one kuće, koje je onda zvao kvartovskom činovniku. Stoje oni i nešto čekaju. Ali tek što je izišao na stube, začuje iznenada za sobom glas Porfirija Petroviča. Okrene se i vidi da on sav zadihan trči za njim.

– Jednu riječ, Rodione Romanoviču; o svemu onom drugom kako bog da, ali ću vas morati koješta zbog formalnosti ispitati... mi ćemo se dakle još vidjeti, je li?

Porfirij stane pred nj smiješeći se.

– Je li? – dometne on još jedanput.

Činilo se kao da hoće nešto da kaže, ali ne može nekako da izrekne.

– A meni oprostite, Porfiriju Petroviču, zbog onoga maloprije... ražestio sam se – započne Raskoljnikov, koji se sasvim ojunačio te ga sada spopala neodoljiva želja da se razmeće.

– Ništa, ništa – prihvati Porfirij gotovo radosno. – I sam sâm... Zagrižljive sam ćudi, kajem se, što ću! Ali mi ćemo se vidjeti, ako bog da, svakako, svakako!

– I upoznat ćemo jedan drugoga potpuno? – prihvati Raskoljnikov.

– I upoznat ćemo jedan drugoga potpuno – pristane Porfirij Petrovič, te zažmiri i vrlo ga ozbiljno pogleda. – Sada ćete na imendan?

– Na pogreb.

– Jest, zbilja na pogreb! Zdravlje čuvajte! Zdravlje...

– A šta bih vama poželio, i ne znam! – prihvati Raskoljnikov, te počne silaziti niza stube, ali se odjednom okrene Porfiriju. – Želio bih vam većih uspjeha, ali, eto, vidite kakva vam je smiješna služba!

– Zašto smiješna? – napne odmah uši Porfirij Petrovič koji se također bio okrenuo da ode.

– Kako da i nije! Ta toga ste jadnika Mikolku zacijelo kidali i mučili psihološki, na svoj način, dok nije priznao. I po danu i po noći ste mu dokazivali zacijelo: »Ti si ubojica, ti si ubojica!...« E, a sada, kad je priznao, opet ćete mu lomiti kosti: »Lažeš! Nisi ti ubojica! Nisi ni mogao biti. Nisu to tvoje riječi!« Kako dakle da to nije smiješna služba?

– He-he-he! A ipak ste zamijetili kako sam maloprije rekao Nikolaju da to nisu njegove riječi?

– Kako ne bih zamijetio!

– He-he! Oštroumni ste, oštroumni, gospodine! Sve primjećujete. Zaista živahan um! I u najsmješniju žicu znate dirnuti... he-he! U Gogolja je, od svih pisaca, bila ta crta, vele, najrazvijenija.

– Jest, u Gogolja.

– Jest, u Gogolja... Do najugodnijeg viđenja.

– Do najugodnijeg viđenja...

Raskoljnikov krene pravo kući. Bio je tako smeten i zbunjen da je došao kući i bacio se na divan, pa onda četvrt sata prosjedio, samo se odmarajući i nastojeći da bar donekle sabere misli. Nije ni pokušavao razmišljati o Nikolaju: osjećao je da je poražen, i da je u Nikolajevu priznanju nešto neobjašnjivo, čudno, što on sada nikako ne može da razumije. Ali Nikolajevo je priznanje stvarna činjenica. Posljedice te činjenice bile su mu odmah jasne: laž se mora otkriti, i onda će se opet prihvatiti njega. Ali je bar dotle slobodan i mora svakako poduzeti nešto, jer je opasnost neotklonjiva.

Ali ipak do koje mjere? Položaj se započeo bistriti. Kad se sjeti, otprilike, općenito, cijele malopređašnje scene s Porfirijem, mora se i opet trzati od užasa. Ne zna, dabome, sve za čim ide Porfirij, i ne može dokučiti što je on sve računao ono maloprije. Ali jedan se dio njegove igre otkrio, te nitko nije, dabome, bolje od njega mogao shvatiti kako mu je strašan bio taj »potez« u Porfirijevoj igri. Još samo malo, i on bi se mogao odati posve, činjenički. Porfirij koji mu je znao bolesnu narav, te ga na prvi pogled dobro razumio i progledao, postupao je, doduše, suviše odrješito, ali gotovo sigurno. Raskoljnikov se, dabome, i maloprije suviše kompromitirao, ali do činjenica ipak nije došlo; sve je to samo još relativno. A je li on to, je li on to sada sve valjano prosuđuje? Ne vara li se? Za kakvim je rezultatom tragao danas Porfirije? Je li on zaista bio danas pripravio nešto? A što? Je li on zaista nešto očekivao ili nije? Kako bi se bili rastali danas da nije Nikolaj skrivio onu nenadanu katastrofu?

Porfirij je otkrio gotovo cijelu svoju igru, riskirao je, dabome, ali ju je ipak otkrio, a da je u njega bilo još štogod, Raskoljnikovu se čini da bi on pokazao i to. Kakvo li je ono »iznenađenje«? Poruga, što li? Je li to nešto značilo ili nije? Nije li se pod tim moglo išta kriti što nalikuje na činjenicu, na osnovano okrivljenje? Onaj jučerašnji čovjek? A kamo je propao? Gdje je on danas? Ta ako u Porfirija ima išta osnovano, onda je dabome u vezi s jučerašnjim čovjekom...

Sjedi on na divanu, spustio glavu, podlaktio se na koljena i prekrio rukama lice. Nervozna mu drhtavica trese još jednako cijelo tijelo. Napokon ustane, uzme kapu, razmisli i pođe prema vratima.

Slutio je nekako da se bar danas ne mora nikako bojati neke opasnosti. Osjeti odjednom u srcu gotovo neku radost: poželi da što brže ode Katerini Ivanovnoj. Na pogreb je, dabome, zakasnio, ali na daću će dospjeti i ondje će, odmah, vidjeti Sonju.

Stane, promisli, a bolan mu se smiješak protisne na usne.

– Danas! Danas! – ponovi on u sebi. – Jest, još danas! Mora biti...

Htjede otvoriti vrata, ali uto se počnu otvarati sama. On zadršće i odskoči natrag. Vrata su se otvarala polako, tiho, a odjednom se pojavi spodoba jučerašnjeg čovjeka, koji kao da je nikao iz zemlje.

Čovjek stane na pragu, pogleda šuteći Raskoljnikova i zakorači u sobu. Bio je posve isti kao i jučer, ista spodoba, u istoj odjeći, ali su mu se lice i pogled silno promijenili: čini se sada nekako snuždenim; tako postoji malo, a onda uzdahne duboko. Samo da je još položio dlan uz obraz, a glavu nakrivio, sasvim bi bio nalik na ženu.

– Što vam je? – zapita Raskoljnikov koji je bio zamro.

Čovjek pošuti, a onda mu se pokloni duboko, gotovo do zemlje. Ipak je dirnuo zemlju prstom desne ruke.

– Što vi to? – zavikne Raskoljnikov.

– Kriv sam – izgovori čovjek tiho.

– Zbog čega?

– Zbog zlih misli.

Zgledaju se njih dvojica.

– Krivo mi je bilo. Kad ste izvoljeli doći onamo, možda pripiti, pa ste pazikuće zvali u kvart i za krv pitali, krivo mi je bilo što su vas ludo pustili i što su držali da ste pijani. Tako mi je krivo bilo da mi se razbio san. A zapamtili smo adresu, pa smo jučer ovamo došli i pitali...

– Tko je došao? – prekine ga Raskoljnikov, sjetivši se odmah.

– Ja, to jest, ja sam vam nažao učinio.

– Vi ste dakle iz one kuće!

– Ta ja sam baš ondje stajao onda s njim na vratima, zar ste zaboravili? Imamo mi svoj zanat, odvajkada. Mi smo krznari, građani. Primamo posao u kuću... a nadasve mi je krivo bilo...

Raskoljnikovu sine jasno u pameti sav onaj prekjučerašnji prizor na vratima; sjeti se da je osim pazikuće stajalo ondje još nekoliko ljudi, te da su stajale i žene. Sjeti se jednog glasa koji je predlagao da ga odvedu pravo u kvart. Nije mogao da se sjeti lica čovjeka koji je to govorio, pa ni sada ga ne poznaje, ali je zapamtio da mu je onda čak odgovorio nešto, okrenuo mu se...

Evo, dakle, kako se razriješila sva ta jučerašnja strahota. Najstrašnije mu je i pomisliti da je zaista gotovo poginuo, gotovo upropastio sebe poradi ovakve trice. Osim naimanja stana i razgovora o krvi ne zna, dakle, taj čovjek ništa da kaže. Nema, dakle, ničeg ni u Porfirija, ničeg osim tog bunila, nikakvih činjenica, osim te psihologije, koja je od dva kraja, nema nikakve osnove. Ako se, dakle, ne jave nikakve činjenice više (a i ne smiju se više javljati, ne smiju, ne smiju!), onda... što mu i mogu? Porfirij je, dakle, istom sada, istom maloprije doznao ono o stanu, a dotle nije ni znao.

– Danas ste to rekli Porfiriju... da sam dolazio onamo? – zavikne Raskoljnikov, zaprepašten od nenadane misli.

– Kojem Porfiriju?

– Pristavu istražitelju.

– Jesam rekao. Pazikuće onda nisu otišle u kvart, ali sam ja otišao.

– Danas?

– Trenutak prije vas bio sam. I sve sam čuo, sve kako vas je mučio.

– Gdje? Što? Kada?

– Pa ondje sam sjedio cijelo vrijeme, za pregradom kod njega.

– Što? Vi ste dakle bili ono iznenađenje? Zar je to moguće? Molim vas!

– Kad sam vidio – započne građanin – da pazikuće neće da idu, kako sam im rekao, jer je, vele, već kasno, a on će se još i rasrditi što nismo onda došli, bi mi krivo, san mi se razbije, i počnem mozgati. Jučer sam dokučio, a danas otišao. Došao ja prvi put, nema ga, došao za sat, nisu me primili, došao treći put, pustili me. Počnem mu pričati sve kako je bilo, a on sve skače po sobi i šakom se gruha u prsa: »Što vi to, razbojnici«, veli, »radite od mene? Da sam to znao, dao bih ga dotjerati!« Onda je istrčao, zovnuo nekog i počeo s njim govoriti u kutu, a zatim će opet meni, pa uzeo pitati i psovati. Neobično je prekoravao; a ja sam mu ispričao sve i rekao mu da se niste usudili da mi išta odgovorite na moje jučerašnje riječi i da me niste poznali. I opet se on sada ustrči, pa se sve lupa u prsa, i srdi se, i trči, a kad su najavili vas – e, veli, odlazi za pregradu, sjedi zasad, da se nisi ni ganuo, što čuo da čuo, i stolicu mi donio onamo, i zaključao me; možda ću, veli, ispitivati i tebe. A kad su doveli Nikolaja, onda me, kad vas već nije bilo, otpravio; još ću te, veli, zovnuti, i još ću te pitati.

– A Nikolaja je ispitivao pred tobom?

– Kad je vas otpravio, otpravio je odmah i mene, a Nikolaja je počeo ispitivati.

Građanin zastane i odjednom se opet pokloni, dodirne se prstom zemlje.

– Za objedu i za zlobu moju oprostite mi!

– Bog će vam oprostiti! – odgovori Raskoljnikov.

Čim je izgovorio to, građanin se pokloni, ali ne pokloni se opet do zemlje, nego do pojasa, okrene se polako i iziđe iz sobe. »Sve ima dva kraja, sve ima dva kraja«, govorio je Raskoljnikov i iziđe iz sobe hrabriji nego ikada.

»Sada ćemo se još boriti«, izgovori on gnjevno se smiješeći kad je silazio niza stube. A gnjev se odnosio na njega samog; prezirao je i stidio se svoje maloprijašnje »malodušnosti«.

PETI DIO

I

Jutro, nakon kobnog objašnjenja s Dunečkom i Puljherijom Aleksandrovnom, otrijezni i Petra Petroviča. Bilo mu je veoma neugodno, ali je morao ono što mu se još jučer činilo gotovo događajem, koji se, doduše, zbio, ali ipak činio nekako nevjerojatnim – smatrati sada pomalo za činjenicu, koja se zbila i koja se ne može ispraviti. Ljuta guja povrijeđenog samoljublja svu noć mu je pila srce. Čim je ustao iz kreveta, pogleda se u zrcalo. Bojao se da mu nije preko noći pukla žuč. Ali što se toga tiče, bilo je zasad sve u redu. Pogleda svoju otmjenu, bijelu pojavu, koja je u posljednje vrijeme nešto odebljala, te se na časak utješi, potpuno uvjeren da će naći mladu negdje na drugom mjestu, pa i čestitiju; ali odmah se trgne i odlučno otpljune, te time izazva šutljiv, ali sarkastičan smiješak svog mladog prijatelja i sustanara Andreja Semjonoviča Lebezjatnikova. Petar Petrovič primijeti taj smiješak i u sebi odmah to zamjeri mladom prijatelju. Štošta mu je on već zamjerio u posljednje vrijeme. Njegov bijes se udvostručio kad je pomislio da nije ni bilo podesno jučer spominjati Andreju Semjonoviču jučerašnje rezultate. To mu je bila druga jučerašnja pogreška, a počinio ju je u žesitini, u pretjeranoj nesuzdržljivosti, u razdraženju... Onda se cijelo to jutro kao namjerice stadoše ređati neugodnost za neugodnošću. I u senatu ga je očekivao neki neuspjeh u poslu na kojem je radio. Osobito ga je razdraživao vlasnik onoga stana, što ga je najmio i počeo udešavati na svoj trošak, misleći da će se nabrzo oženiti: taj gazda, nekakav njemački obrtnik, koji se obogatio, nikako neće da odustane od ugovora što su ga upravo sklopili i traži da Petar Petrovič plati cijelu ugovorenu globu, iako mu Petar Petrovič vraća stan gotovo sasvim obnovljen. Isto mu tako ni u trgovini pokućstva nikako neće da vrate ni jedan rubalj od kapare za pokućstvo, koje je doduše kupio, ali ga još nije prevezao u stan. »Neću se valjda ženiti navlaš zbog pokućstva!« – škrguće Petar Petrovič u sebi, ali ga odmah obuze mahnita nada. »Ta zar je zaista sve to ovako u nepovrat propalo i završilo se? Zar se ne može još jednom pokušati?« Misao na Dunečku još ga jedanput sablažnjivo dirne u srce. Jedva otrpje taj trenutak, a da je mogao sada odmah samom svojom željom usmrtiti Raskoljnikova, izgovorio bi, dabome, tu želju.

»Pogreška je bila još i to što im nisam nikako davao novaca«, mislio je, turobno se vraćajući u Lebezjatnikovljevu sobicu, »a i čemu sam se, do bijesa, tako pročifutario? Nije taj račun valjao! Kanio sam ih držati u oskudici i natjerati ih da mene smatraju za neku providnost, a one utekoše!... Pi!... Ali da sam za to vrijeme dao, na primjer, tisuću i po za opremu, za darove, za kojekakve kutijice, nesesere, karneole, tkanine i za sve one tričarije od Knopa[1] i iz engleskog magazina, bilo bi valjanije... i čvršće! Ne bi mi sada otkazali ovako lako! To je svijet takva kova, te bi svakako smatrali za dužnost da mi vrate i darove i novce ako me odbiju, a vraćati bi im bilo poteško i žao! A i savjest bi ih pekla: ta kako da ovako odjednom otjeramo čovjeka koji je dosad bio tako darežljiv i prilično nježan?... Hm! Promašio sam!« Još jednom zaškrguće Petar Petrovič, te sada okrsti sebe glupanom – u sebi, razumije se.

Kad je došao do tog zaključka, vrati se kući dvaput ljući i razdraženiji nego što je otišao. Spremanje za daću u sobi Katerine Ivanovne zaokupi mu donekle radoznalost. Načuo je još jučer o toj daći; sjeća se nekako da su i njega pozvali; ali je imao svojih briga, te nije pazio ni na što drugo. Raspita se brže kod gospođe Lipevehzelj koja se brinula oko prostiranja stola, jer Katerine Ivanovne nije bilo (otišla je na groblje), te dozna da će daća biti svečana, da su pozvani gotovo svi stanari, među njima i oni koje pokojnik ni ne zna, da je pozvan i Andrej Semjonovič Lebezjatnikov, usprkos njegovoj svađi s Katerinom Ivanovnom, i da je naposljetku, i on, Petar Petrovič, ne samo pozvan nego ga i očekuju s velikim nestrpljenjem, jer je on gotovo najvažniji gost od svih stanara. I sama je Amalija Ivanovna svečano pozvana, unatoč pređašnjim neugodnostima, zato ona sada zapovijeda i brine se, pa joj to gotovo i godi, a i ona se svečano obukla, u crninu, doduše, ali ipak se sva nagizdala i ponosi se time. Sve ovo što se zbiva i što je doznao, navede Petra Petroviča na neku misao i on ode nekako zamišljen u svoju sobu, to jest u sobu Andreja Semjonoviča Lebezjatnikova. Posrijedi je bilo to što je dočuo da je među pozvanima i Raskoljnikov.

Andrej Semjonovič prosjedio je, bogzna zašto, cijelo jutro kod kuće. Između toga gospodina i Petra Petroviča nastali su nekakvi čudni, uostalom, donekle i prirodni odnosi: prezirao ga je i mrzio preko svake mjere, gotovo od onoga dana kad se doselio njemu, ali ga se donekle kao i bojao. Kad je doputovao u Petrograd, nije odsjeo kod njega, ne samo zbog svoje škrte štedljivosti, premda mu je to bio gotovo glavni razlog, ali je postojao još i drugi razlog. Još u provinciji je slušao o Andreju Semjonoviču, svom bivšem pitomcu, da je to jedan od prvih mladih progresista i da igra čak znatnu ulogu u nekim veoma zanimljivim, basnoslovnim društvima. To je iznenadilo Petra Petroviča. Ta moćna društva, sveznajuća, svakog preziru i svakog sumnjiče, odavno već straše Petra Petroviča nekim osobitim strahom, uostalom, sasvim nejasnim. Nije on, dabome, mogao, pogotovo u provinciji, ni o čemu takvom stvoriti točan sud, pa čak ni otprilike. Čuo je, kao i svatko drugi, da ima, osobito u Petrogradu, nekih progresista, nihilista, doušnika, itd., itd., ali je, kao i drugi ljudi, precjenjivao i iskrivljavao smisao i značenje tih imena do besmislice. Najviše se boji, evo već nekoliko godina, objede, i to mu je bio glavni razlog neprestanoj pretjeranoj uzrujanosti, pogotovo kad je pomišljao da prenese svoje djelovanje u Petrograd. S te strane bio je, kako se kaže, zaplašen, kao što su gdjekada zaplašena mala djeca. U provinciji su mu se prije nekoliko godina, kad je tek započeo da stvara karijeru, dogodila dva slučaja gdje su ljuto obijeđene prilično važne gubernijske ličnosti, na koje se on dotada oslanjao i koje su ga zaštićivale. Jedan se slučaj završio po obijeđenu ličnost nekako osobito skandalozno, a drugi zamalo da se nije završio i veoma mučno. Zato je, eto, Petar Petrovič odlučio da će odmah, čim stigne u Petrograd, razvidjeti što je posrijedi, pa će, ako ustreba, odmah unaprijed pohrliti da se ulaguje »mladom našem naraštaju«. U tom se uzdao i u Andreja Semjonoviča, te kad je, na primjer, pohodio Raskoljnikova, već je bio naučio da nekako zaokrugljuje neke fraze što ih je čuo od drugih...

Brzo je, dabome, razabrao da je Andrej Semjonovič izvanredno ništav i priprost čovjek. Ali to nije nipošto razuvjerilo a ni ohrabrilo Petra Petroviča. Sve kad bi se uvjerio da su i svi progresisti ovakvi zvekani, ni onda mu se ne bi stišao nemir. Do svih tih nauka, sustava (kojima ga je Andrej Semjonovič odmah zaokupio) nije on zapravo mnogo ni držao. On je imao svoj cilj. On bi što brže, odmah da dokuči: što se i kako se to tu dogodilo? Imaju li ti ljudi moći ili nemaju? Mora li se on bojati čega ili ne mora? Hoće li njega osumnjičiti ako se lati toga i toga, ili ga neće osumnjičiti? A ako ga budu osumnjičili – poradi čega baš i zašto zapravo sumnjiče danas? I još, ne bi li im se mogao kakogod ulagivati i zavarati ih ako su zaista toliko jaki? Je li to potrebno ili nije? Ne bi li mogao, na primjer, uznapredovati u svojoj karijeri baš uz njihovu pomoć? U jednu riječ, ima tu tisuću pitanja.

Taj je Andrej Semjonovič malokrvan, skrofulozan čovjek, niska rasta, u nekoj je službi, neobično je plav, sa zaliscima u obliku kotleta, kojima se veoma ponosi. A uz to ga i gotovo uvijek bole oči. Srca je prilično blaga, ali govor mu je vrlo samopouzdan, gdjekada i gotovo nadut, a to je, kraj onakve njegove spodobice, gotovo svagda smiješno. Amalija Ivanovna broji njega, uostalom, među prilično ugledne stanare, to jest, on ne pijančuje i točno plaća stan. Uza sva ta svojstva Andrej Semjonovič je zaista priglup. A progresu i »mladom našem naraštaju« prikrpio se – iz strasti. On je jedan iz one bezbrojne, raznolike čete ništavaca, crknute nedonoščadi i nedoučenih uobraženjaka, što listom pristaju uz najpomodniju ideju koja je u prometu, da je odmah zagade i da začas izvrgnu ruglu sve čemu gdjekada i oni sami najodanije služe.

Uostalom, i Lebezjatnikov, iako je vrlo dobroćudan, već pomalo ne podnosi svog sustanara i nekadašnjeg skrbnika Petra Petroviča. Izbilo je to s obadviju strana nekako iznenada i uzajamno. Koliko god bio Andrej Semjonovič priprost, ipak je započeo pomalo razabirati da ga Petar Petrovič zavarava i tajom prezire, i da to »nije nipošto onakav čovjek«. Pokušao mu je razložiti Fourierov sustav i Darwinovu teoriju, ali Petar Petrovič sluša, osobito u posljednje vrijeme, nekako suviše sarkastično, a sada – započinje i da grdi. Posrijedi je bilo to što je on instinktivno počeo dokučivati da Lebezjatnikov nije samo ništav i prilično glup čovjek, već je možda i lažac, te nipošto nema važnijih veza ni u svom društvu, nego je tek čuo nešto iz trećih usta; štoviše, ni svoj propagandni posao ne zna on vjerojatno valjano, jer se nekako suviše buni, pa zar je on dorastao da bude doušnik! Da uzgred spomenem, za taj je tjedan i po Petar Petrovič vrlo rado primao (osobito ispočetka) i suviše velike pohvale Andreja Semjonoviča, to jest, nije se opirao, nego je šutio kad bi mu Andrej Semjonovič pripisivao da je voljan pripomoći budućem i brzom uređenju nove komune tamo negdje u Meščanskoj ulici; ili kako neće, na primjer, braniti Dunečki ako odmah prvoga mjeseca nakon udaje namisli da uzme ljubavnika; ili kako neće krstiti djecu, ako ih bude, i tako dalje, i tako dalje – sve na ovaj način. Petar Petrovič nije se, po svojem običaju, ništa protivio kad bi mu se pripisivala takva svojstva, te je puštao da ga ovako hvali – toliko mu je bila ugodna svaka hvala.

Petar Petrovič bio je zbog nečega unovčio jutros nekoliko papira od pet postotaka, te sjeo sada za stol i broji svežnjiće banknota i vrijednosnih papira. Andrej Semjonovič, koji gotovo nikada nema novaca, hoda po sobi i pričinja se da sve te svežnjiće gleda ravnodušno, čak kao da i ne haje za njih. Petar Petrovič opet nikako ne vjeruje da Andrej Semjonovič može ravnodušno da gleda tolike novce. Andreja Semjonoviča međutim, srdi opet misao da je možda Petar Petrovič kadar uistinu ovako misliti o njemu, pa se možda i poradovao ovoj prilici da mladoga prijatelja poškaklja i bocne, te mu napomene svu njegovu kukavnost i svu razliku, eto, između jednoga i drugoga.

Činio mu se sada neobično razdražljivim i odsutnim, premda je on, Andrej Semjonovič, počeo da razvija pred njim svoju omiljenu temu o osnutku nove, osobite »komune«. Kratki odgovori i napomene što ih izbacuje Petar Petrovič u razmacima dok ne lupka koštanim kuglicama na računaljci, odaju sasvim jasnu i namjerice neuljudnu porugu. Ali »čovječni« je Andrej Semjonovič raspoloženje Petra Petroviča pripisivao dojmu jučerašnjeg raskida s Dunečkom, te je izgarao od želje da što prije progovori o tom: on bi o tom slučaju da rekne štošta progresivno i propagandističko, što bi moglo utješiti njegova poštovanog prijatelja i, »bez sumnje«, koristiti njegovu duševnom razvitku.

– Kakva se to daća priređuje kod te... udovice? – zapita Petar Petrovič, prekidajući Andreja Semjonoviča na najzanimljivijem mjestu.

– Kao da ne znate! A jučer sam govorio s vama baš o tome i raspredao sam misao o svim tim ceremonijama... Ta ona je i vas pozvala, čuo sam. I sami ste govorili jučer s njom...

– Nipošto nisam mislio da će ta glupa prosjakinja protratiti na daću sve novce što ih je dobila od drugog glupana... Raskoljnikova. Čak sam se začudio maloprije kad sam prolazio: kakve su ondje pripreme, vina!... Pozvano je nekoliko ljudi – vrag bi znao što je to! – nastavi Petar Petrovič, ispitujući i navraćajući na taj razgovor kao da ima neki cilj. – Što? Velite da sam i ja pozvan? – priklopi on odjednom dižući glavu. – Kada to? Ne sjećam se. Uostalom, neću otići. Što ću ondje? S njom sam govorio tek tako, uzgred, hoće li moći dobiti, kao siromašna činovnikova udovica, njegovu godišnju plaću kao jednokratnu potporu. Da me ne zove zbog toga? He-he-he!

– Ni ja ne kanim ići – reći će Lebezjatnikov.

– Pa naravno! Svojim ste je rukama izbili. Dabome da se stidite, he-he!

– Tko ju je izbio? Kada? – usplahiri se Lebezjatnikov, pa i pocrvenje.

– Pa izbili ste Katerinu Ivanovnu prije mjesec dana, što li. Čuo sam jučer. Evo vam vaših načela!... A i žensko vam pitanje nije upalilo. He-he-he!

I Petar Petrovič stane opet, kao da se razveselio, kvrckati na računaljci.

– Sve su to besmislice i klevete! – plane Lebezjatnikov koji je uvijek zazirao da mu se ne bi spomenula ta zgoda. – Nije to nipošto bilo tako. Drugačije je bilo... Niste pravo čuli; spletka je to! Onda sam se jednostavno branio. Ona je prva poletjela čaporcima na mene... Sav mi je zalizak iščupkala... Mislim da se svaki čovjek smije braniti. Uz to ne dopuštam nikom da mi nasilje čini... Iz načela. Jer je to gotovo despotizam. A šta sam mogao: zar da stojim pred njom? Samo sam je odgurnuo.

– He-he-he! – zlobno se smješkao Lužin i dalje.

– Peckate zato jer ste sami rasrđeni i bijesni... A to je besmislica i nikako se, nikako ne tiče ženskog pitanja! Vi to ne razumijete pravo; čak sam mislio, ako se već priznaje da je žena jednaka muškarcu u svemu, pa i u snazi (i to već tvrde), onda treba i u tome da postoji jednakost. Poslije sam, dabome, zaključio da takvo pitanje ne treba zapravo ni postojati, jer ne treba da postoje ni tučnjave, i da se u budućem društvu i ne može zamisliti tučnjava... i da je, razumije se, čudno tražiti jednakost u tučnjavi. Nisam toliko glup... premda je tučnjava, uostalom... to jest, neće je biti poslije... ali sada je, eto, još ima... pi, da, vraga! Pred vama se čovjek zbunjuje! Ne da neću zbog toga na daću, jer se dogodila ona neugodnost. Neću, naprotiv, iz načela da ne sudjelujem u odurnoj predrasudi daće, eto! Uostalom, mogao bih i otići, samo tako, da se nasmijem... Ali šteta što neće biti popova. Inače bih svakako otišao.

– To jest, otišli biste na tuđu gozbu i ondje biste je popljuvali, pa isto tako i one što su vas pozvali. Je li tako?

– Nipošto ne bih popljuvao, nego bih prosvjedovao. Moj je cilj koristan. Time mogu uzgred pomoći napretku i propagandi. Svaki čovjek mora pomagati i propagirati napredak, a što oštrije, to je možda bolje. Možda ću zasijati ideju, zrno... Iz toga će zrna izrasti činjenica. Čime ih vrijeđam? U početku će se uvrijediti, a onda će i sami uvidjeti da sam im od koristi. Eto, kod nas bijedili Terebjovu (onu što je sada u komuni) zato što je ostavila obitelj i... podala se, te pismom javila materi i ocu da neće da živi u predrasudama, nego stupa u građanski brak – zato što je to, tobože, bilo suviše grubo prema roditeljima, te da je morala biti obzirnija i blaže im pisati. Po mom je mišljenju sve to besmislica i ne treba nipošto da bude blaža, nego naprotiv, treba baš prosvjedovati. Eno ona Varena sedam je godina proživjela s mužem, pa dvoje djece ostavila i odjednom odrezala mužu u pismu: »Uvidjela sam da s vama ne mogu biti sretna. Nikad vam neću oprostiti što ste me varali, što ste mi zatajili da ima i drugi društveni poredak, komuna. To sam nedavno doznala od jednog velikodušnog čovjeka, kome sam se i svidjela, te ću s njim osnovati komunu. Govorim vam izravno, jer smatram da je nepošteno varati vas. Činite što vas je volja. Ne nadajte se da ćete me vratiti, suviše ste zakasnili. Želim vam da budete sretni.« Eto, kako se pišu ovakva pisma.

– A ta je Terebjova ona ista o kojoj ste onda govorili da živi u trećem građanskom braku?

– Istom u drugom, ako ćemo pravo! Pa makar bila i u četvrtom, pa i u petnaestom, sve je to besmislica! A ako sam ikada požalio što su mi umrli otac i mati, to svakako žalim sada. Nekoliko sam već puta sanjario o tom kako bih njih, da su živi, opalio protestom! Baš bih namjerice udesio tako... Što je to jedan »otpadnik«, pi! Ja bih njima pokazao! Zapanjio bih ih! Žalim zaista što nemam nikog!

– Da ga zapanjite! He-he! Pa neka bude kako želite – prekine ga Petar Petrovič – a meni recite ovo: vi znate tu pokojnikovu kćer, kržljavicu tu! Je li zbilja istina šta o njoj govore, a?

– Što to? Po mom mišljenju, to jest po mom osobnom uvjerenju, to je najnormalniji položaj žene. Zašto i ne bi bio? To jest distinguons.[2] U današnjem društvu, dabome, da nije normalan, jer je prisilan, ali u budućem društvu će to biti sasvim normalan položaj, jer će biti slobodan. A i sada je dobro učinila: stradavala je, a to je bio njen fond, da tako reknem, kapital, kojim je imala potpuno pravo raspolagati. Razumije se da u budućem društvu i neće trebati fondova; ali će njena uloga biti uređena u drugom smislu, uređena skladno i racionalno. Što se pak tiče Sofje Semjonovne osobno, i sada držim ovo što ona čini kao energičan i utjelovljen protest protiv društvenog poretka i veoma je cijenim; radujem se čak gledajući je!

– A meni ste pričali da ste je baš vi istisli odavde iz stana!

Lebezjatnikov se čak razbjesni.

– To je i opet spletka! – zacikne. – Nikako, nikako nije bilo tako! Ni izdaleka nije tako! Sve je to onda slagala Katerina Ivanovna, jer nije ništa razumjela! Nisam nikako oblijetao oko Sofje Semjonovne! Ja sam je jednostavno posjećivao, sasvim nesebično, nastojeći da u nje razbudim protest... Meni je bio potreban samo protest, a Sofja Semjonovna i onako nije mogla ostati ovdje na stanu!

– Jeste li je zvali u komunu, što li?

– Vazda se podrugujete, i to vrlo nespretno, dopustite da primijetim. Vi ne razumijete ništa! U komuni takvih uloga nema. Komune se i staraju za to da takvih uloga ne bude. U komuni će ta uloga promijeniti cijeli tvoj sadašnji oblik, te što je ovdje glupo, ondje će biti umno, što je ovdje u današnjim prilikama neprirodno, ondje će biti posve prirodno. Sve ovisi o tome u kakvim je prilikama i u kakvoj je sredini čovjek. Sve ovisi o društvu, a sam čovjek nije ništa. A sa Sofjom Semjonovnom sam i sada u prijateljstvu, pa neka vam to bude dokazom da me nije nikada smatrala za neprijatelja i zlotvora. Da! Mamim je sada u komunu, ali na posve, na posve drukčijim osnovama. Što vam je smiješno? Mi hoćemo da osnujemo svoju komunu, zasebnu, ali samo na širim osnovama nego što su bile pređašnje. Mi smo uznapredovali u svojim načelima. Mi poričemo još više! Da ustane iz groba Dobroljubov, i s njim bih se zakvačio. A Bjelinskog bih stjerao u tikvu. Ja i dalje prosvjećujem Sofju Semjonovnu. To vam je divna, divna narav!

– Pa onda iskorišćujete tu divnu narav, a? He-he!

– Ne, ne! Nikako! Naprotiv!

– Pa dobro, naprotiv! He-he-he! Ta vam valja!

– Ta vjerujte mi! A, molim vas, zašto bih i krio od vas? Naprotiv, meni je i samom čudno: sa mnom je ona nekako prisiljeno, nekako bojažljivo pristojna i stidljiva!

– A vi je, dabome, prosvjećujete... he-he! Dokazujete joj da je sva ta stidljivost besmislica?

– Nipošto! Nipošto! Oh, kako grubo, kako čak glupo – oprostite mi! – poimate riječ prosvjećivanje. N-ništa vi ne razumijete! Oh, bože, kako još... niste spremni! Mi tražimo slobodu za žene, a vama je na pameti sve jedno te jedno... Ne dirajući nikako u pitanje o čistoći i o ženskoj stidljivosti, kao o nečemu što je samo po sebi beskorisno i čak predrasuda, potpuno, potpuno priznajem da ona može biti nevina uza me, jer to je sama njena volja, samo njeno pravo. Razumije se, kad bi mi ona rekla: »Ja hoću tebe«, to bih smatrao za veliki uspjeh, jer mi se djevojka veoma sviđa; ali dosad, bar dosad još nitko nikada nije bio nježniji i uljudniji prema njoj od mene, niti je više cijenio njenu vrijednost... ja čekam i nadam se – to je sve!

– Bolje bi bilo da joj poklonite štogod. Kladim se da na to niste ni pomislili.

– N-ništa vi ne razumijete, rekao sam vam već! Njezin je položaj doduše takav, ali to je drugo pitanje! Posve drugo! Vi je jednostavno prezirete. Vidite činjenicu koju u zabludi držite vrijednom prezira, i čak uskraćujete ljudskom biću čovječno gledanje na nj. Vi još i ne znate kakva je to narav! Jedino me ljuti što je u posljednje vrijeme nekako sasvim prestala čitati, pa i ne posuđuje više knjige od mene. A prije je uzimala. Žao mi je i to što je u nje, usprkos snazi i odlučnosti da protestira – koju je ona jednom već dokazala – ipak premalo samostalnosti, da tako reknem, nezavisnosti, malo poricanja, da bi se sasvim otrgla od nekih predrasuda i... gluposti. Usprkos tome ona dobro razumije neka pitanja. Dobro je, na primjer, razumjela pitanje o ljubljenju ruku, to jest da muškarac vrijeđa ženu time što ističe njenu neravnopravnost ako joj ljubi ruku.[3] O tom smo pitanju debatirali, i ja sam joj odmah priopćio. I o radničkim zadrugama u Francuskoj slušala je pozorno. Sada joj tumačim pitanje slobodnog ulaska u sobu u budućem društvu.

– Što je to?

– Debatiralo se u posljednje vrijeme o pitanju; ima li član komune pravo da drugom članu komune, muškarcu ili ženi, ulazi u svako doba u sobu... pa je odlučeno da ima...

– Pa ako je onaj ili ona u taj čas zabavljena prijekom potrebom, he-he!

Andrej Semjonovič se rasrdi.

– Vi svejednako o tom! Samo biste o tom govorili, o tim prokletim »potrebama«! – zavikne on obuzet mržnjom. – Pi, ljutim se i srdim što sam vam onda, kad sam vam tumačio sustav, spomenuo prerano te proklete potrebe! Do vraga! To je kamen smutnje za sve one koji su nalik na vas, a osobito zajedaju prije nego što su doznali šta je posrijedi! I baš kao da imaju pravo! Kao da se nečim ponose! Pi! Već sam nekoliko puta govorio da se to pitanje može novajlijama tumačiti jedino na kraju, kad čovjek već vjeruje u sustav, kad je već prosvijećen i upućen. A, molim vas, recite, zašto su za vas nešto vrlo sramotno i prezreno čak i pomijare? Pripravan sam prvi očistiti bilo kakvu pomijaru! U tom nema čak ni samopožrtvovnosti! To je jednostavno posao, plemenit rad, koristan društvu, koji je vredniji od svakog drugog, kudikamo viši, na primjer, od rada nekog Rafaela ili Puškina, zato što je korisniji.[4]

– I plemenitiji, plemenitiji, he-he-he!

– Što to znači: plemenitiji? Ne razumijem ovakve izražaje pri određivanju čovječjeg rada. »Plemenitije«, »velikodušnije« – sve su to besmislice, nesklapnosti, stare predrasudne riječi koje niječem! Što je god korisno čovječanstvu, to je i plemenito. Razumijem samo jednu riječ: korisno! Kikoćite koliko vas volja, ali tako jest!

Petar Petrovič se glasno smijao. Prebrojio je novce i spremao ih. Uostalom, još je nešto novaca ostalo na stolu, bogzna zašto. To je »pitanje o pomijarama«, iako otrcano, nekoliko puta već bilo povodom raskidu i nesuglasju između Petra Petroviča i njegova mladog prijatelja. Sva je glupost bila u tom što se Andrej Semjonovič zaista srdio. Lužin je pak iskaljivao srce pri tom, a sad je bio osobito raspoložen da rasrdi Lebezjatnikova.

– Vi ste to zbog svog jučerašnjeg neuspjeha ovako zlobni, pa zajedate – istrese napokon Lebezjatnikov, koji se zapravo, usprkos svojoj »nezavisnosti« i svim »protestima«, nije nekako usuđivao da oponira Petru Petroviču, te mu je uopće iskazivao neko poštovanje, na koje se navikao još pređašnjih godina.

– Bolje bi bilo da mi reknete – prekine ga Petar Petrovič bahato i ljuto – možete li... ili da bolje reknem, jeste li zaista tako prisni s mladom osobom da biste je odmah mogli pozvati na čas ovamo, u ovu sobu? Čini mi se, oni su se ondje svi već vratili s groblja... Čujem, ushodali se... Morao bih se sastati s njom, s tom osobom.

– A zbog čega? – zapita Lebezjatnikov u čudu.

– Pa tako, potrebno mi je. Danas ili sutra iselit ću se odavde, te bih joj zato želio priopćiti... Uostalom, izvolite ostati ovdje i za vrijeme objašnjenja. I bolje je čak. Jer biste inače koješta pomislili.

– Neću ama baš ništa pomisliti... Zapitao sam samo tako, a ako imate posla s njom, lako ću je pozvati. Odmah ću otići onamo. A da znate, neću vam smetati.

I zaista, za pet se časaka Lebezjatnikov vrati sa Sonečkom. Ona uđe vrlo začuđena i, kao obično, zaplašena. Svagda se plašila u ovakvim zgodama i veoma se bojala novih lica i novih znanaca; bojala ih se i prije, još od djetinjstva, a sada još i više... Petar Petrovič je dočeka »prijazno i uljudno«, uostalom, s malom nijansom neke vesele familijarnosti, kakva, uostalom, priliči, po mišljenju Petra Petroviča, takvu časnom i valjanom čovjeku kakav je on, u općenju s ovako mladim i u neku ruku zanimljivim bićem kakva je ona. On se požuri da je »ohrabri«, i posadi je za stol, sučelice sebi. Sonja sjedne, ogleda se uokolo, pogleda Lebezjatnikova, novce što leže na stolu, onda opet Petra Petroviča i sada nije više skidala očiju s njega kao da je prikovana za nj. Lebezjatnikov već pođe prema vratima. Petar Petrovič ustane, mahne Sonji neka sjedi i zaustavi Lebezjatnikova na vratima.

– Je li taj Raskoljnikov ondje? Je li došao? – zapita on šaptom.

– Raskoljnikov? Ondje je! Pa što? Jest, ondje je. Upravo je došao, vidio sam... A što je?

– Pa, onda vas usrdno molim da ostanete ovdje s nama i da me ne ostavljate nasamo s tom... djevojkom. Slučaj je tričav, a svijet će koješta izmudriti. Neću da to Raskoljnikov pripovjedi ondje... Razumijete li o čemu govorim?

– A razumijem, razumijem! – dosjeti se odjednom Lebezjatnikov. – Jest, pravo imate... Po mom osobnom mišljenju pretjerujete u svojoj bojažljivosti, ali... ipak imate pravo. Molim, ostajem. Stat ću ovdje kod prozora i neću vam smetati... Po mome mišljenju imate pravo...

Petar Petrovič se vrati na divan, sjedne sučelice Sonji, pozorno je pogleda i onda poprimi izvanredno ozbiljan, čak nešto strog izraz, kao da veli: »Nemoj ti možda pomisliti štogod, gospođice!« Sonja se sasvim zbuni.

– Ponajprije, molim vas, Sofja Semjonovna, ispričajte me kod poštovane vaše majke... Tako je, čini mi se? Katerina Ivanovna vam je što i mati? – započne Petar Petrovič vrlo ozbiljno, ali ipak prilično prijazno.

Vidjelo se da su u njega najprijateljskije nakane.

– Jest, tako je, ona mi je što i mati – odgovori mu Sonja naglo i zaplašeno.

– Onda me, dakle, ispričajte kod nje što se, radi okolnosti koje ne zavise o meni, ne mogu odazvati, te vam neću doći na bline[5]... to jest na daću, i pored ljubazna poziva vaše majke.

– Dobro... reću ću... odmah.

I Sonja skoči brže sa stolice.

– To još nije sve – zadrži je Petar Petrovič, nasmiješivši se njenoj prostodušnosti i nespretnu vladanju. – A vi mene, najljubaznija Sofja Semjonovna, slabo poznate ako ste pomislili da bih vas zbog tako ništavnog uzroka, koji se tiče jedino mene, uznemirivao osobno i pozivao sebi ovakvu osobu kao što ste vi. Imam drugu namjeru.

Sonja sjedne odmah. Novčanice, i sive, i u duginim bojama, što ih nije bio pokupio sa stola, opet joj zatitraju pred očima, ali ona brže odvrati lice od njih i digne se prema Petru Petroviču; učini joj se odjednom strašno nepristojno, osobito njoj, da gleda tuđe novce. Pogled joj se zaustavi na zlatnom lornjetu Petra Petroviča što ga je držao u lijevoj ruci, pa na velikom, teškom, vrlo lijepom prstenu sa žutim kamenom na srednjem prstu te ruke, ali onda naglo odvrati pogled i otud, te, ne znajući kamo bi s očima, upre ih napokon opet pravo u oči Petra Petroviča. On pošuti još ozbiljnije nego malo prije, pa nastavi:

– Jučer sam slučajno uzgred progovorio dvije-tri riječi s nesretnom Katerinom Ivanovnom. Dvije-tri riječi bilo mi je dovoljno da se uvjerim kako se ona neprirodno vlada – ako se tako može reći...

– Jest... neprirodno – potvrdi brže Sonja.

– Ili da se rekne jasnije i razumljivije – da je bolesna.

– Jest, jasnije i razumljivije... jest, bolesna je.

– Da... Ja bih, evo, dakle iz osjećaja čovječnosti i-i-i, da tako reknem, suosjećanja, želio da joj pomognem, jer vidim unaprijed kakva će je sudbina stići. Čini mi se, cijela je ta siromašna obitelj jedino na vašoj brizi.

– Dopustite da zapitam – ustane odjednom Sonja – što ste joj jučer govorili da bi mogla doći do mirovine? Zbog toga mi je jučer govorila da ste se prihvatili da joj isposlujete mirovinu. Je li to istina?

– Nikako nije tako, a donekle je čak i besmisleno. Samo sam joj natuknuo o privremenoj potpori udovici činovnika koji je umro u službi – ako samo bude protekcije – ali vaš pokojni otac nije, čini mi se, odslužio propisano vrijeme, a u posljednje doba nije nikako ni služio. U jednu riječ, nade bi doduše moglo biti, ali sasvim traljave, jer u ovom slučaju nema zapravo nikakva prava na potporu, nego, štoviše, naprotiv... A ona već i na mirovinu pomislila, he-he-he! Ponaglila se!

– Jest, na mirovinu... Zbog toga što je ona lakovjerna i dobra i zbog svoje dobrote vjeruje svemu i... i... ona je takve pameti... Da... oprostite – reče Sonja i opet ustane da ode.

– Molim, niste još sve čuli.

– Jest, nisam sve čula – promrmlja Sonja.

– Sjednite dakle!

Sonja se strašno zbuni i sjedne opet, po treći put.

– Vidim u kakvu je položaju, s jadnom sitnom djecom, pa bih želio, kako sam već i rekao – prema svojim mogućnostima – pomoći čime, to jest, kako se već to kaže, prema svojim mogućnostima, ne više. Mogao bih, na primjer, u njenu korist udesiti sabiranje ili, da tako reknem, lutriju... ili štogod tako, kao što svagda u ovakvim slučajevima udešavaju bliski ljudi, pa i strani ljudi koji žele da pomognu. To sam vam, eto, htio priopćiti. Moglo bi se.

– Jest, dobro je... Bog vam za to... – promuca Sonja, uporno gledajući u Petra Petroviča.

– Mogli bi se, ali... o tome ćemo poslije... to jest, moglo bi se započeti i danas. Večeras ćemo se vidjeti, dogovoriti i udariti, da tako reknem, temelj. Dođite ovamo meni tako oko sedam sati. Andrej Semjonovič će nam se, nadam se, također priključiti... Ali... ima nešto što treba unaprijed i pomno spomenuti. Zato sam vas, Sofja Semjonovna, i uznemirio, pozvavši vas ovamo. Moje mišljenje baš i jest da se ne može, pa i opasno bi bilo, kad bi se novci dali u ruke samoj Katerini Ivanovnoj; to dokazuje evo ova današnja daća. Nema ona, da tako reknem, ni kore suha hljeba za sutra, pa... ni obuće, ničeg – a onamo kupuje danas jamajski rum, čini mi se i madeiru, i-i-i... kavu. Vidio sam na prolasku. Sutra će se opet svaliti sve na vas, do posljednjeg komadića kruha; ta to ne valja. Zato bi se sabiranje moralo, po mom osobnom mišljenju, udesiti tako da nesretna udovica i ne zna za novce, nego da znate, na primjer, samo vi. Govorim li pravo?

– Ja ne znam... Ona to samo danas, tako... to je jedan jedini put u životu... veoma je zaželjela spomenuti čast iskazati, sjetiti se... a ona je veoma pametna. Uostalom, kako želite, a ja ću vam veoma, veoma, veoma... svi će vam oni... i vas će Bog... i siročad...

Sonja ne izgovori, nego zaplače.

– Dakle tako. Imajte na umu, a sada izvolite primiti od mene osobno, koliko mogu, za prvu potrebu, u korist vaše rođakinje. Naročito, naročito želim da se moje ime ne spominje pri tom. Evo... i sam imam briga, ne mogu više...

I Petar Petrovič pruži Sonji, pomno je rasklopivši, novčanicu od deset rubalja. Sonja primi, zažari se, skoči, nešto promrmlja i brzo se počne opraštati. Petar Petrovič je svečano otprati do vrata. Ona istrči napokon iz sobe, sva uznemirena i izmučena, i vrati se Katerini Ivanovnoj potpuno smetena.

Za cijelog tog prizora Andrej Semjonovič je stajao čas kraj prozora, čas hodao po sobi. Nije htio da prekine razgovor. Ali kad je Sonja otišla, pristupi Petru Petroviču i svečano mu pruži ruku:

– Sve sam čuo i sve vidio – reče i osobito nalgasi ovu posljednju riječ. – To je plemenito, čovječno, htjedoh reći! Htjeli ste da izbjegnete zahvalnost, vidio sam! Iz principa nisam, doduše, priznajem, prijatelj privatnog dobročinstva, jer ono ne samo da ne iskorjenjuje zlo radikalno, nego ga još i jače podržava, ali ipak moram priznati da sam sa zadovoljstvom pratio vaš postupak – jest, jest, to mi se sviđa.

– Eh, sve je to besmislica! – promrmlja Petar Petrovič, nešto uzbuđen i pogledavajući Lebezjatnikova.

– Ne, nije to besmislica! Čovjek koji je, kao što ste vi, uvrijeđen i ozlovoljen onom jučerašnjom zgodom, a u isto vrijeme sposoban da misli na tuđu nesreću – takav je čovjek... sve ako svojim postupkom zapada u socijalnu pogrešku – ipak vrijedan poštovanja! Nisam se ni nadao od vas, Petre Petroviču, pogotovo zbog vaših načela! Oh, kako vam još smetaju ta vaša načela! Kako vas, na primjer, uzrujava ta jučerašnja nezgoda – klikne dobrijan Andrej Semjonovič, koji je sada opet osjetio jaču sklonost prema Petru Petroviču. – I što, što vam je prijeko potreban taj brak, taj zakoniti brak, najplemenitiji, najljubazniji Petre Petroviču? Što vam je prijeko potrebna ta zakonitost braka? Bijte me, ako vas je volja, ali volim, volim što se taj brak izjalovio i što još niste sasvim propali za čovječanstvo, volim... Eto vidite: izbrbljao sam se!

– Zato, jer neću da u vašem građanskom braku nosim rogove i da odgajam tuđu djecu, eto zato mi je potreban zakoniti brak – reče Lužin da nešto odgovori.

Bio je nečim veoma zabavljen i zamišljen.

– Djecu? Spomenuli ste djecu? – zadršće Andrej Semjonovič, kao bojni konj kad začuje bojnu trubu. – Djeca su socijalno pitanje, i to nadasve važno, priznajem; ali pitanje o djeci riješit će se drugačije. Neki čak poriču djecu, kao nešto što ima bilo kakvu vezu s porodicom. O djeci ćemo poslije govoriti, a sada da se pozabavimo rogovima! Priznajem, to je moja slabost. Taj gadni, husarski, puškinski izraz ne može se ni zamisliti u budućem leksikonu. Pa i što su rogovi? Oh, kakva je to zabluda! Kakvi rogovi? Zašto rogovi?... Kakva je to besmislica! A, baš naprotiv, u građanskom braku neće ih ni biti! Rogovi su samo prirodna posljedica svakog zakonitog braka, da tako reknem, ispravak njegov, protest, te oni u tom smislu nikako i ne ponizuju... Pa ako – da reknem ovakvu besmislicu – budem ikada u zakonitom braku, bit će mi i mili vaši toliko proklinjani rogovi; onda ću reći svojoj ženi: »Draga prijateljice, dosad sam te samo volio, ali sada te cijenim, jer si znala i prosvjedovati!« Vi se smijete! To je zato jer u vas nema snage da se otresete predrasuda! Do bijesa, razumijem u čemu je baš neugodnost kad te prevare u zakonitom braku: ali to je samo podla posljedica podle činjenice gdje su poniženi i jedno i drugo. Ali kad se rogovi nasađuju javno, kao u građanskom braku, onda ih i nema više, ne mogu se ni zamisliti i gube čak naziv rogova. Naprotiv, žena će vaša samo dokazati koliko vas i ona cijeni kad smatra da se ne možete usprotiviti njenoj sreći, i kad misli da ste toliko prosvijećeni da joj se nećete svetiti zbog novog muža.[6] Do vraga, gdjekada sanjarim: kad bi mene udali, pi, kad bih se ja oženio (na građanski ili na zakonit način, svejedno), ja bih, mislim, sam doveo ženi ljubavnika ako ga ona zadugo ne bi stekla. »Draga prijateljice«, rekao bih joj, »volim te, ali, povrh toga, želim da ti mene još i cijeniš – eto ti!« Je li pravo, govorim li pravo?

Petar Petrovič je kikotao slušajući ga, ali ne osobito oduševljen. I slušao ga je površno. Premišljao je zaista nešto drugo, pa to, napokon primijeti Lebezjatnikov. Petar Petrovič je bio uzrujan, tro je ruke, zapadao u misli. Sve je to Andrej Semjonovič poslije shvatio i svega se sjetio...

[1] Modni magazin u Petrogradu.

[2] Razlikujmo.

[3] Lebezjatnikov parafrazira riječi Vere Pavlovne iz romana Černiševskoga »Što da se radi?«: Ne treba da muškarci ljube ženama ruke. To bi, dragi moj, moralo biti veoma uvredljivo za žene; to znaći da ne smatraju da su i one ljudi, misle da se muškarac ne može poniziti pred ženom...«

[4] Lebezjatnikov karikira riječi revolucionarnog demokrata, književnog kritičara Pisareva koji je od svake djelatnosti, pa i od umjetničke, zahtijevao nadasve praktičnu korist.

[5] Palačinke od kisela tijesta.

[6] Lebezjatnikov se izruguje moralu »novih ljudi« šezdesetih godina prošlog stoljeća koji su se zalagali za slobodu osjećaja i posvemašnju iskrenost među bračnim parovima (npr. Černiševski u romanu Što da se radi?)

II

Teško bi bilo označiti točno razloge zbog kojih se u smetenoj glavi Katerine Ivanovne rodila misao o toj besmislenoj daći. Za tu je daću zaista spiskala gotovo deset rubalja od onih dvadeset i više rubalja što ih je od Raskoljnikova zapravo dobila za Marmeladovljev pogreb. Katerina Ivanovna smatrala je možda za svoju dužnost prema pokojniku da iskaže čast njegovoj uspomeni »kako dolikuje«, pa neka znaju svi stanari, a osobito Amalija Ivanovna, da on »ne samo da nije bio mnogo gori od njih, nego možda, i kudikamo bolji«, te nitko od njih nema prava da pred njim »diže nos«. Možda je tu najviše djelovao onaj osobiti ponos bijednih, radi koga se u nekim društvenim ceremonijama, koje mora kod nas da vrše svi i svatko, mnogi bijednici razmeću koliko god mogu, i troše posljednje ušteđene kopjejke, samo da ne budu »gori od drugih« i da ih ti drugi ne bi nekako »pokudili«. Veoma je vjerojatno i to da je Katerina Ivanvona, baš u ovoj zgodi, baš u taj čas, kad se činilo da su je svi na svijetu ostavili, htjela pokazati svim tim »kukavnim i gadnim stanarima« kako ona ne samo da »umije živjeti i dočekivati«, nego da uopće i nije odgojena za ovakvo živovanje, jer je odgojena »u odličnoj, može se čak i kazati u aristokratskoj pukovničkoj kući«, i nikako se nije spremala za to da sama mete pod i obnoć pere dječje prnje. Ti paroksizmi ponosa i taštine znaju zaokupljati najbjednije i utučene ljude, pa im se prevraćaju gdjekada u prijeku potrebu koja ih podjaruje. A Katerina Ivanovna nije uz to ni bila od onih utučenih: nju bi mogle prilike ubiti, ali ništa je ne bi moglo moralno utući, to jest zaplašiti je i podvrći svojoj volji. Osim toga je Sonečka sasvim opravdano rekla o njoj da joj se pamet muti. To se, doduše, još nije moglo reći pouzdano i konačno, ali u posljednje vrijeme, cijele ove godine, jadna joj se glava i suviše namučila, a da ne bi bar donekle stradala. Vrlo razvijena sušica pripomaže također, vele liječnici, pomućenju umnih sposobnosti.

Pića nije bilo mnogo, ni različitih vrsta, pa ni madeire; to je bilo pretjerano, ali je pića ipak bilo. Bilo je votke, ruma i lisabonca, najlošije vrste, ali svega dovoljno. Jela je bilo, osim koljiva, još tri-četiri zdjele (među ostalim i bline), sve iz kuhinje Amalije Ivanovne, a osim toga su bila spremljena odmah dva samovara za čaj i punč poslije objeda. Nakupovala je to sve sama Katerina Ivanovna uz pomoć jednog stanara, nekog jadnog Poljačića koji, sam bog zna zašto, živi kod gospođe Lipevehzelj; on se odmah pridružio Katerini Ivanovnoj kao trčkalo i natrčkao se jučer cijeli dan i danas cijelo jutro, lomeći se, isplažena jezika, nastojeći, čini se, da to upadne u oči. Zbog svake je sitnice dotrčavao svaki čas Katerini Ivanovnoj, letio za njom i tražio je i po trgovinama, govorio joj neprestano: »pani chorežnyna«,[1] dodijao joj napokon, premda je isprva govorila da bi bila doista stradala bez toga »uslužnog i velikodušnog čovjeka«. Značaju Katerine Ivanovne bilo je prirođeno da počne u zvijezde kovati na koga naiđe, toliko ga hvaliti da je i njemu na nepriliku, izmišljati njemu u hvalu koješta što nije ni bilo, vjerovati sasvim iskreno i nevino da je sve to istina, a onda odjednom, odjedanput, razočarati se, izgrditi, ispljuvati, iscakati čovjeka kome se još prije nekoliko sati doslovno klanjala. Po prirodi je bila smješljiva, vesela, miroljubive ćudi, ali je od neprestanih nesreća i nedaća tako pomamno počela željeti i zahtijevati da svi žive u miru i radosti i da se ne usuđuju drugačije živjeti, te ju je najmanji nesklad u životu, najsitnija nezgoda dovodila odmah gotovo do bjesnila. I onda bi za tren, nakon najsjajnijih nada i sanjarija, počela kleti sudbinu, trgati i bacati sve što god joj se nađe pri ruci i udarati glavom o zid. I Amalija Ivanovna odjednom je stekla u Katerine Ivanovne neko poštovanje, možda jedino zato što je priređena ta daća i što se Amalija Ivanovna od svega srca latila da pomaže u poslu: prihvatila se ona da prostre stol, da nabavi stolnu rubeninu, suđe i drugo i u svojoj kuhinji prigotovi jelo. Njoj je Katerina Ivanovna povjerila sve i ostavila da je zamijeni kad je odlazila na groblje. I zaista je sve bilo spremljeno da je bilo divota: stol je bio prostrt čak prilično čisto, suđe, vilice, noževi, čašice, čaše, kupe – sve je to bilo, dabome, posabirano, svakojake vrste i veličine, od mnogih stanara, ali sve je bilo zgodno prema prilici, te je Amalija Ivanovna, osjećajući da je valjano svršila posao, dočekala njih, kad su se vratili, nekako ponosno, svečano odjevena, u kapici s novim žalobnim vrpcama i u crnoj haljini. Taj ponos, premda zaslužen, nije se nekako svidio Katerini Ivanovnoj. »Zbilja, kao da bez Amalije Ivanovne ne bismo znali ni da prostremo stol!« Nije joj se sviđala ni kapica s novim vrpcama: »Ta se glupa Njemica još i ponosi valjda što je ona gazdarica i što je iz milosti pristala da pomogne siromašnim stanarima! Iz milosti! Jest, dabome! Kod oca Katerine Ivanovne, koji je bio pukovnik, i gotovo gubernator, prostirao se stol gdjekada za četrdeset osoba, te ne bi ondje neku Amaliju Ivanovnu, ili zapravo Ludvigovnu, ni u kuhinju pustili...« Katerina Ivanovna odluči, uostalom, da neće zasad pokazati što osjeća, premda je u srcu odlučila da joj danas valjano očita i da je stjera u rog, jer, inače, bog bi znao kako će se još uznijeti – ali zasad se jedino pokaza hladna prema njoj. Još se jedna neugodnost zbi, koja razdraži Katerinu Ivanovnu: od stanara, koje je pozvala na pogreb, nije došao gotovo nitko osim Poljačića, koji je dospio da trkne i na groblje, a na daću, to jest na zakusku, dođoše samo najneugledniji i najsiromašniji, čak kojekakvi, neki ološ. Stariji i ozbiljniji su svi izostali, kao namjerice, kao po dogovoru. Nije, na primjer, došao Petar Petrovič Lužin, za koga se može reći da je najugledniji od svih stanara, a ovamo je Katerina Ivanovna još sinoć napunila uši svima, to jest Amaliji Ivanovnoj, Polečki, Sonji i Poljačiću, da je to najplemenitiji, najvelikodušniji čovjek, silnih veza i bogat, bivši prijatelj njezina prvog muža, koji je zalazio u njenu očinsku kuću i sada joj obećao da će upotrijebiti sva sredstva da bi njoj isposlovao priličnu mirovinu. Napomenut ćemo ovdje da se Katerina Ivanovna hvalila, doduše, koječijim vezama i bogatstvom, ali bez ikakva interesa, bez osobnog računa, sasvim nesebično, od prepuna srca, od samog uživanja da veliča i uzvisuje onog koga hvali. Za Lužinom se valjda »poveo i onaj najgadniji nitkov Lebezjatnikov«, te nije došao ni on. A što je taj opet mislio o sebi? On je samo iz milosti pozvan, i to jer stanuje u jednoj sobi s Petrom Petrovičem i jer mu je znanac, pa je »nezgodno bilo ne pozvati ga«. Nije došla niti fina dama sa svojom kćeri, »prezrelom djevicom«, koje, istinabog, istom dva tjedna stanuju kod Amalije Ivanovne, ali su se već nekoliko puta tužile na buku i viku što se diže iz sobe Marmeladovljevih, osobito onda kad se pokojnik pijan vraćao kući, a to je Katerina doznala, dabome, od same Amalije Ivanovne kad bi se ona svađala sa Katerinom Ivanovnom, grozila joj se da će otjerati cijelu obitelj i vikala na sav glas da oni uznemiruju »čestite stanare kojima nisu dostojni ni da poljube petu«. Katerina Ivanovna je namjerice odlučila da pozove tu damu i njezinu kćer, kojima »ona tobože nije dostojna ni da poljubi petu«, to više što se ta dama naduveno odvraća od nje kad je slučajno sretne, pa neka ona dozna od nje da ovdje »plemenitije misle i osjećaju, te pozivaju zaboravljajući uvredu«, i neka one vide da je Katerina Ivanovna naučila i na drugačiji život. To im je nakanila svakako objasniti za stolom, a i o gubernatorstvu pokojnog oca, i uz to, uzgred, natuknuti da nema razloga da se odvraća od nje kad je sretne, i da je to izvanredno glupo. Nije došao ni debeli potpukovnik (zapravo umirovljeni kapetan drugog razreda), ali se razabralo da su njega »izdale noge«, još od jučer izjutra. U jednu riječ, dođoše samo Poljačić, onda neki odurni, šutljivi kancelarist u zaprljanu fraku, kozičav i gadna zadaha; onda još jedan gluhi i posve slijepi starčić, koji je nekada služio na nekoj pošti, a sada ga već od pamtivijeka netko izdržava, bogtepitaj zašto, kod Amalije Ivanovne. Došao i pijani umirovljeni poručnik, zapravo provijantski činovnik, vrlo nepristojna glasna kikota i – »pomislite«, bez prsluka! Jedan sjeo odmah za stol, nije ni pozdravio Katerinu Ivanovnu, a napokon se neko lice javilo u kućnoj haljini, jer nema odijela, ali to je već bilo toliko nepristojno da im je, nastojanjem Amalije Ivanovne i Poljačića, pošlo za rukom otpremiti ga. Poljačić je, uostalom, doveo još dva Poljačića, koji uopće nisu nikada ni stanovali kod Amalije Ivanovne i nitko ih dosad nije ni vidio u tom stanu. Sve je to neobično razdražilo Katerinu Ivanovnu. »Za koga se onda sve to i spremalo?« Da bude dosta mjesta, nije čak ni djecu posađivala za stol, koji je i tako zapremio cijelu sobu, nego su njima prostrli sasvim u kutu na kovčegu, te ono dvoje manje djece posadili na klupicu, a Polečka mora, kao najveća, na njih paziti te im useknjivati nosiće »kao otmjenoj djeci«. U jednu riječ, Katerina je preko volje morala sve njih dočekati dvostruko ozbiljno, pa i uznošljivo. Osobito je oštro promotrila neke i svisoka ih pozvala za stol. Kriveći Ivanovnu za sve one što ne dođoše, počne se prema njoj vladati do krajnosti odbojno, tako da je ona to primijetila i neobično se uvrijedila. Takav početak nije slutio na dobar svršetak. Sjednu najzad. Raskoljnikov uđe gotovo baš u onaj čas kad su se vratili s groblja. Katerina Ivanovna mu se neobično obraduje, jer je on od svih njenih gostiju bio jedini »obrazovani gost« i, »kako se zna, spremao da za dvije godine zasjedne na profesorsku stolicu na ovdašnjem sveučilištu«, a drugo zato, jer joj se odmah uljudno ispričao što nije, iako je želio, mogao doći na pokop. Ona ga odmah saleti, posadi ga slijeva do sebe za stol (zdesna joj je sjedjela Amalija Ivanovna), te se, pored toga što se neprestano žurila i brinula da se u redu raznosi jelo i da ga bude svima, pored toga što ju je mučio kašalj, što ju je na trenutak zadržavao i gušio i kao da se bio osobito uvriježio za ova dva posljednja dana, neprestano obraćala Raskoljnikovu i polušapatom mu nadušak izlijevala sve osjećaje što su se nagomilali u njoj, i svu pravednu mrzovolju što se daća izjalovila; ali je tu mrzovolju često odmjenjivalo najveselije, najneobuzdanije ismijavanje sabranih gostiju, ponajviše pak same gazdarice.

– Sve je skrivila ta kukavica. Vi znate o kome ja govorim: o njoj, o njoj! – I Katerina Ivanovna pokaza glavom na gazdaricu. – Pogledajte je: izbuljila oči, sluti da o njoj govorimo, ali ne može razumjeti, pa je zato razrogačila oči. Pi, sovuljaga, ha-ha-ha!... Khi-khi-khi! I što bi ona s tom svojom kapicom. Jeste li primijetili: ona bi vazda da svi misle da je ona moja zaštitnica i da mi čast iskazuje što je ovdje. Ja sam je zamolila, kao čestitu ženu, da pozove poviše svijeta, i to znance pokojnikove, pa gledajte kakav je svijet skupila: neke lakrdijaše! Musavce! Pogledajte onog prljava lica; neki dvonožni balavko! A ti Poljačići... ha-ha-ha! Khi-khi-khi! Nitko ih, još ih nitko nije nikada vidio ovdje, ni ja ih nisam vidjela; što su dakle došli, pitam vas? Sjede dostojanstveno jedan do drugoga. – Pane, hej! – dovikne ona jednom od njih – izvolite uzeti blina! Uzmite još! Piva pijte, piva! Ne biste li votke? Gledajte ga: skočio, klanja se, gledajte, gledajte: valjda su sasvim izgladnjeli jadnici! Svejedno, neka jedu! Oni bar ne halabuče, samo... samo se zaista bojim za gazdaričine srebrne žlice!... – Amalija Ivanovna – obrati joj se ona gotovo naglas – ako vam možda pokradu žlice, ne odgovaram za njih, unaprijed vam kažem! He-he! – zasmija se ona, obraćajući se ponovno Raskoljnikovu, pokazujući mu opet glavom na gazdaricu i uživajući kako joj je zasolila. – Nije razumjela, i opet nije razumjela! Zinula i sjedi gledajte je: sovuljaga, prava sovuljaga, buljina s novim vrpcama, ha-ha-ha!

Smijeh joj se stade opet pretvarati u nepodnošljiv kašalj koji potraja pet časaka. Na rupcu joj ostade nešto krvi, na čelu joj iskoče kapi znoja. Šuteći pokaže ona Raskoljnikovu krv, ali čim je odahnula, zašapće mu opet punim žarom, a crvene joj mrlje iskočiše po obrazima.

– Gledajte, ja sam joj, može se reći, utuvila, neka pozove tu damu i njenu kćer; razumijete li o kome govorim? Tu je potrebno najfinije vladanje, treba postupati na najfiniji način, a ona uradila tako da, ova glupa došljakinja, to naduto stvorenje, ta glupa provincijalka, jedino zato što je nekakva majorova udovica, što je došla da moli mirovinu i da obija pragove po uredima, a pored svojih pedeset i pet godina gari se, bijeli se, rumeni se (to se zna) ... i takvo stvorenje ne samo da nije izvoljelo doći, nego se nije ni ispričalo, ako već nije moglo doći, kao što u ovakvim zgodama iziskuje najobičnija uljudnost! Nikako ne razumijem zašto nije došao Petar Petrovič? A gdje je Sonja? Kamo je otišla? A evo, napokon, i nje! Što je? Sonja, gdje si bila? Čudno je to što si tako netočna na očevom pogrebu. Rodione Romanoviču, pustite je da sjedne do vas. Eto ti mjesta, Sonečka... uzimaj što hoćeš! Uzmi hladetine, to je najbolje. Odmah će donijeti bline. A jesu li djeca dobila? Polečka, imate li ondje svega? Khi-khi-khi! Pa, dobro je. Budi, Ljonja, pametna, a ti, Kolja, ne mlati nožicama; sjedi onako kako otmjeno dijete treba da sjedi. Što veliš, Sonečka?

Sonja joj brže isporuči poruku Petra Petroviča, nastojeći da govori glasno kako bi je svi čuli, upotrebljavajući najbiranije riječi, pune poštovanja, koje je sama u ime Petra Petroviča smišljala i kitila. Dometne još da joj je Petar Petrovič izričito poručio da će on i sam doći odmah, čim bude mogao, te će se nasamo razgovarati s njom o poslovima i uglaviti što se može uraditi i poduzeti u budućnosti, i tako dalje, i tako dalje.

Sonja je znala da će to umiriti i utješiti Katerinu Ivanovnu i polaskati joj, a što je glavno, udovoljit će njenu ponosu. Sjedne do Raskoljnikova, kome se površno poklonila, te ga na trenutak pogleda radoznalo. Ali dalje je nekako izbjegavala da ga gleda i da govori s njim. Bila je nekako rastresena, premda je jednako gledala u lice Katerini Ivanovnoj samo da joj ugodi. Ni ona, ni Katerina Ivanovna nisu u žaobi, jer nemaju crnih haljina; na Sonji je smeđa, prilično zagasita, a na Katerini Ivanovnoj jedina njena cicana haljina, potamna, s prugama. Obavijest o Petru Petroviču prođe glatko. Katerina Ivanovna sasluša Sonju ozbiljno, a onda je zapita, isto tako ozbiljno, kako je zdravlje Petra Petroviča. Zatim pak odmah i gotovo glasno šapne Raskoljnikovu da bi se ovako ugledan i ozbiljan čovjek, kao što je Petar Petrovič, zaista i prenerazio da zapadne u ovako »neobično društvo, pored toga što je naklonjen njenoj obitelji i pored toga što je stari prijatelj njenog tatice«.

– Eto, zato sam vam, Rodione Romanoviču, veoma zahvalna što niste prezreli moje ugošćenje, pa ni u ovakvim prilikama – dometne ona gotovo naglas. – Uvjerena sam, uostalom, da ste jedino iz osobitog prijateljstva prema mom jadnom pokojniku održali riječ.

Onda ona još jedanput ponosito i dostojanstveno ogleda svoje goste te iznenada veoma oprezno i naglas zapita preko stola gluhoga starčića: »Ne bi li pečenja i jesu li mu dali lisabonca?« Starčić ne odgovori i dugo nije mogao razumjeti što ga pita, premda su ga susjedi počeli od šale gurkati. On samo zinuo, pa se obazre oko sebe, čime još podstakne opće veselje.

– Kakav tikvan! Gledajte, gledajte! Zašto su njega doveli? Što se pak tiče Petra Petroviča, vazda sam bila sigurna u njega – nastavi Katerina Ivanovna Raskoljnikovu – i on, razumije se, nije nalik... – obrati se ona oštro i glasno, vrlo odlučna lica, Amaliji Ivanovnoj, koja se od toga čak i prepala – nije nalik na te vaše nacifrane vrtirepove, koje moj otac ne bi bio primio ni u kuhinju za kuharice, a pokojni moj muž bi im, dabome, iskazao čast i primio ih, i to jedino u svojoj neisrcpivoj dobroti.

– Jest, volio je popiti; volio je, pio je! – zavikne odjednom bivši provijantski činovnik, sušeći dvanaestu čašicu votke.

– U pokojnog mi je muža zaista bila ta slabost, i svi to znaju – zakvači se Katerina Ivanovna za njega – ali je bio dobar i plemenit čovjek, koji je volio i cijenio svoju obitelj; jedino je zlo što je u svojoj dobroti suviše vjerovao kojekakvim pokvarenim ljudima, a bog bi ga znao s kim sve on nije pio – s ljudima koji nisu vrijedni ni da mu poljube petu! Pomislite Rodione Romanoviču, u džepu mu se našao pjetlić medenjak: mrtav pijan, a misli na djecu!

– Pje-tlić? Izvoljeste reći: pje-tlić? – zavikne provijantski gospodin.

Katerina Ivanovna ga ne udostoji odgovorom. Nešto se zamislila i uzdahnula.

– Zacijelo mislite, kao i svi, da sam prema njemu bila prestroga – nastavi ona obraćajući se Raskoljnikovu. – Ta nije tako! On je mene cijenio, on je mene cijenio, vrlo, vrlo! Bio je čovjek dobre duše! I kako sam ga žalila često! Sjedi on tako, gleda me iz kuta i tako mi ga je žao da bih ga htjela pomilovati, ali onda pomislim: »Pomilovat ćeš ga, a on će se opet opiti.« Jedino sam ga strogošću i mogla donekle suzdržavati.

– Jest, bilo je čupanja za čupu, bivalo je počesto – zavikne opet provijantski činovnik i istrusi još jednu čašicu votke.

– Ne samo čupanja za čupu, nego bi i pahalica bila od koristi za neke glupane! Ne mislim više pokojnika – otkreše Katerina Ivanovna provijantskom činovniku.

Crvene pjege na obrazima rumenjele su joj se sve jače i jače, grudi su joj se bibale. Samo još trenutak, i ona je spremna započeti prepirku. Mnogi su kikotali, mnogima je to, vidi se, bilo ugodno. Provijantskog činovnika stadoše gurkati i nešto mu šaptati. Očito je da ih žele nadraškati.

– A dopustite da zapitam o čemu vi to – započne provijantski činovnik. – to jest na čiji... plemenit račun... izvoljeste maloprije... Uostalom, ne treba! Besmislica! Udova! Udovica! Opraštam... Passe![2] – I on istrusi opet votku...

Raskoljnikov je sjedio i slušao šutke i grsteći se. A jeo je tek iz učtivosti i dotičući se komadića što mu ih je Katerina Ivanovna svaki čas metala na tanjur, i to jedino zato da je ne uvrijedi. Promatrao je uporno Sonju. Ali je Sonju obuzimala sve veća uzrujanost i zabrinutost, i ona je slutila da se daća neće završiti mirno, te je u strahu motrila sve veću radraženost Katerine Ivanovne. Znala je, međutim, da je ona, Sonja, glavni razlog poradi koga su one dvije pridošle dame onako prezirno primile poziv Katerine Ivanovne. Čula je od same Amalije Ivanovne da je majku čak i uvrijedio taj poziv, te je zapitala: »Kako bi ona mogla posaditi svoju kćer do te djevojke?« Sonja je slutila da je Katerina Ivanovna nekako to već doznala, a kad vrijeđaju nju, Sonju, za Katerinu Ivanovnu je više nego da vrijeđaju nju samu, njenu djecu, njena oca, u jednu riječ, smrtna uvreda, te je Sonja znala da se Katerina Ivanovna neće sada umiriti »dok ne dokaže tim vrtirepovima da su njih dvije«, itd, itd. I baš sada netko s drugoga kraja stola pošalje Sonji tanjur s dva srca, slijepljena od crna kruha i probodena strijelom. Katerina Ivanovna plane i odmah napomenu naglas, preko stola, da je onaj koji je to poslao »pijani magarac«. Amalija Ivanovna koja je također slutila da će se izleći nešto nezgodno, a i bila ljuto uvrijeđena nadutošću Katerine Ivanovne, htjede da odvrati neugodno raspoloženje u društvu na drugu stranu i uzgred da se sama uzvisi u očima javnog mišljenja, pa poče odjednom, sasvim iznenada, pripovijedati kako je nekog njezina znanca, »Karl iz apoteke«, vozio noću fijakerist i »fijakerist ga je htjela ubiti, i Karl ga jako, jako molila, da ge ne ubila, i plakala, i ruke skrstila, i uplašila, i od straha njemu srce probola«. Katerina Ivanovna se nasmiješi, doduše, ali odmah napomene da Amalija Ivanovna ne bi smjela pripovijedati pošalice ruskim jezikom. Ona se sada još i gore uvrijedi i odvrati da njen »Vater aus Berlin bila jako, jako važna šovjek i sve ruke po džep hodala«. Smješljiva Katerina Ivanovna ne izdrža, nego prasne u grohotan smijeh, tako da je Amalija Ivanovna gotovo izgubila strpljivost, i jedva se susprezala.

– Kakva sovuljaga! – opet zašapće odmah Katerina Ivanovna Raskoljnikovu i gotovo se poveseli. – Htjela je da rekne: držao ruke u džepovima, a ono ispalo da je zavlačio ruke po džepovima, khi-khi! I jeste li, Rodione Romanoviču, već primijetili da su svi ti petrogradski Nijemci, što nam dolaze odnekud, svi redom gluplji od nas! Evo recite, zar je to pametno pripovijedanje da je »Karl iz apoteke strahom probola srce«, i da je on (šmrkavac!), mjesto da sveže fijakerista »krstila ruke i plakala i usrdno molila«. Ah, glupača! I misli, eto, da je sve to vrlo ganutljivo, a ni ne sanja kako je glupa! Po mom je mišljenju i taj pijani provijantski činovnik mnogo pametniji od nje, bar mu se vidi da je propalica, svu je pamet zapio, a svi su ti tako afektirani, ozbiljni... Gle, kako sjedi, izbuljila oči. Srdi se! Srdi se! Ha-ha-ha! Khi-khi-khi!

Kad se Katerina Ivanovna odobrovoljila, odmah se zanese za različite sitnice i počne govoriti o tom kako će ona, kad joj se izradi mirovina, osnovati svakako u svom rodnom gradu T... pansion za otmjene gospođice. O tom nije još govorila Raskoljnikovu, pa se odmah zanese za najzamamnije sitnice. Ne zna se otkud joj se odjednom našla u rukama ona »pohvalnica«, koju je još pokojni Marmeladov spomenuo Raskoljnikovu i objasnio mu u krčmi da je žena njegova Katerina Ivanovna, pri odlasku iz instituta, plesala sa šalom »pred gubernatorom i drugim ličnostima«. Pohvalnica treba sada očevidno da posluži kao potvrda da Katerina Ivanovna ima pravo osnovati pansion, a donijela ju je baš zato da sasvim postidi »ona dva nacifrana vrtirepa« ako dođu na daću, i da im jasno dokaže da je ona iz najodličnije, »može se reći i aristokratske kuće, pukovnikova kći i zacijelo bolja od kojekakvih pustolovica što su se toliko razmnožile u posljednje vrijeme«. Pohvalnica pođe odmah pijanim gostima iz ruke u ruku. Katerina Ivanovna nije to priječila, jer je u pohvalnici zaista bilo označeno en toutes lettres[3] da je ona kći dvorskog savjetnika i kavalira, dakle, i zbilja gotovo pukovnička kći. Katerina Ivanovna se raspalila i odmah se raspripovijedala o svim sitnicama, kako će ona divno i mirno živovati u T...; i o gimnazijskim učiteljima, što će ih pozvati da poučavaju u pansionu; i o nekom časnom starčiću, Francuzu Mangotu, koji je još samu Katerinu Ivanovnu u institutu učio francuski, a sada proživljuje stare svoje dane u T... pa će, zacijelo, stupiti u njen zavod uz nisku plaću. Onda će ona i o Sonji, »koja će s njom u T... i ondje joj pomagati u svemu«. Ali sada frkne odjednom netko na dnu stola. Katerina Ivanovna, doduše, odmah pokuša pokazati da potcjenjuje i ne primjećuje smijeh što je nastao na dnu stola, ali odmah povisi namjerice glas i oduševljeno poče govoriti o nesumnjivim sposobnostima Sofje Semjonovne da bude njenom pomoćnicom, »o njenoj krotkosti, strpljivosti, požrtvovnosti, plemenitosti i obrazovanju«, te potapša Sonju po obrazu, pridigne se i vatreno je dvaput poljubi. Sonja se zacrvenje, a Katerina Ivanovna zaplače i odmah napomenu o samoj sebi da je »luda slabih živaca i suviše neraspoložena, da treba to svršiti, a jer je zakuska svršena, treba dakle da se ponudi čaj«. U taj se isti čas Amalija Ivanovna, duboko uvrijeđena što u cijelom razgovoru nije uopće sudjelovala i što je i ne slušaju, odvaži na posljednji pokušaj, te se usudi da, krijući jad, priopći Katerini Ivanovnoj izvanredno praktičnu i dubokoumnu napomenu o tom kako u budućem pansionu treba osobito paziti na djevojačko čisto rublje (die Wäsche) i »svakak treba bila jedna dobra dam (Die Dame) da dobro pazi na rublje,« a drugo, »da sve mladi djevojki u noć kradom ne čita nikakva roman«. Katerina Ivanovna, koja je zaista bila neraspoložena i kojoj je već dodijala daća, odmah »otkreše« Amaliji Ivanovnoj da »melje koješta«, a ništa ne razumije, da se za »Wäsche« ima brinuti ključarica, a ne ravnateljica otmjenog pansiona; a što se tiče čitanja romana, to je već nepristojnost, i ona je moli neka šuti. Amalija Ivanovna plane, prozli se i odvrati da je samo »dopra željelo«, i da je »mnogo jako dopra željelo«, a ona joj »za stanu davno već ne platila Geld«. Katerina Ivanovna je odmah »poklopi« i reče da laže kad veli da joj je »dopra željelo«, jer je i jučer navaljivala zbog stana, dok je još pokojnik ležao na stolu. Amalija Ivanovna odgovori na to sasvim dosljedno da je »pozvala one dam, ali te dam nisu došli, jer te su dam otmjeni dam i ne mogu doći kod dam koje nisu otmjen«. Katerina Ivanovna joj odmah zasoli da je neopranica i ne može ni suditi što je prava otmjenost. Amalija Ivanovna ne otrpje to i odmah kaza da je njen »Vater aus Berlin[4] bila jako važno šovjek i obadva ruk po džep hodala i sve radila tako: puf! puf!« I da što vjernije prikaže svog Vatera, skoči Amalija Ivanovna sa stolice, turi obadvije ruke u džepove, nadme obraze i uzme istiskivati iz usta neke nejasne glasove, nalik na »put, puf«, praćene glasnim kikotom svih stanara, koji namjerice povlađuju Amaliji Ivanovnoj i draže je, jer slute da će se one pograbiti. Ali Katerina Ivanovna nije mogla dulje trpjeti, nego odmah, da svi čuju, »odbrusi« da Amalija Ivanovna možda nije nikada ni imala fatera, nego je petrogradska pijana Finkinja i zacijelo je bila negdje kuharica, a možda još i što gore. Amalija Ivanovna se zacrvenje kao rak i završi da to valjda u Katerine Ivanovne »nije nikako otac bila, a njen je otac bila aus Berlin, i tako dugačka kaput nosila i sve radila: puf! puf!« Katerina Ivanovne pripomenu prezirno da je njeno podrijetlo poznato svima i na toj je samoj pohvalnici tiskanim slovima označeno da joj je otac bio pukovnik, a otac Amalije Ivanovne (ako je u nje i bio kakav otac!) zacijelo je bio kakav petrogradski Finac koji je prodavao mlijeko; ali, po svoj prilici, nije ni imala oca, jer sve dosad se i ne zna kako se Amalija Ivanovna zove po ocu: Ivanovna ili Ludvigovna? Sada se Amalija Ivanovna razbjesni, poče gruhati šakom po stolu i zavrišti da je ona Amalj-Ivan, a ne Ludvigovna, i da joj se Vater »zvala Johann i bila Bürgermeister«,[5] a otac Katerine Ivanovne »baš nikad nije bila Burgermeister«. Katerina Ivanovna ustade i odvrati joj oštro, ali mirnim glasom (premda je bila sva problijedjela i prsa joj se uzljuljala), ako se samo jedan jedincati put usudi još »da usporedi svoga kukavca faterčića s njenim taticom, to će joj ona, Katerina Ivanovna, strgnuti kapicu i zgaziti je nogama«. Kad je to čula Amalija Ivanovna, ustrči se po sobi i uzviče se iza glasa da je ona gazdarica i neka se Katerina »ovoga časa seli iz stan«; onda pohiti da skuplja srebrne žlice. Zaori buka i grohot; djeca zaplaču. Sonja poleti da zadrži Katerinu Ivanovnu, ali kad joj je Amalija Ivanovna odjednom doviknula nešto o žutoj cedulji, odgurne Katerina Ivanovna Sonju i nasrne na Amaliju Ivanovnu da odmah i udesi kapicu onako kako je i poprijetila. U taj se čas otvore vrata i na pragu se iznenada pojavi Petar Petrovič Lužin. Stoji on i oštrim, pozornim pogledom promatra cijelo društvo. Katerina Ivanovna poleti put njega.

[1] Gospođo zastavnikovice.

[2] Dalje (kod kartanja).

[3] Jasno.

[4] Otac iz Berlina.

[5] Gradonačelnik.

III

– Petre Petroviču – zavikne ona – zaštitite me bar vi! Utuvite toj glupači da se nije usudila ovako postupati s otmjenom damom u nesreći, da za to ima sud... samom ću general-gubernatoru... Ona će odgovarati... Sjetite se gostoljublja moga oca i zaštitite siroticu.

– Molim, gospođo... Molim, molim, gospođo – branio se Petar Petrovič. – Vašega oca, kako i sami znate, nisam imao čast da poznajem... molim, gospođo! (netko zakikoće naglas), a u vašim neprestanim razmiricama s Amalijom Ivanovnom nisam nakan sudjelovati... Došao sam svojim poslom... i želim da se odmah porazgovorim s vašom pastorkom, Sofjom... Ivanovnom... Čini mi se da se tako zove? Dopustite da prođem...

I Petar Petrovič obiđe Katerinu Ivanovnu i uputi se u protivni kut gdje se nalazila Sonja.

Katerina Ivanovna se ukipi ondje gdje je i stajala, kao da ju je grom ošinuo. Nije mogla da shvati kako je Petar Petrovič mogao poreći gostoprimstvo njena oca. Čim je izmislila to gostoprimstvo, domah je sveto povjerovala u to. Prenerazio ju je i poslovan i hladan ton Petra Petroviča, u kojem se osjećala i neka prezirna prijetnja. A i svi se nekako stišali malo-pomalo kad se on pojavio. Taj »poslovni, ozbiljni« čovjek i suviše je odudarao od cijelog ovog društva, a i vidjelo se da je došao radi nečeg važnog i da ga je valjda kakav neobičan razlog doveo u ovo društvo, pa će se odmah nešto dogoditi, nešto zbiti. Raskoljnikov, koji je stajao do Sonje, ukloni se da ga propusti; Petar Petrovič kao da ga nije ni primijetio. Začas se pojavi na pragu i Lebezjatnikov, ali ne uđe u sobu, nego zastane, također obuzet nekom osobitom radoznalošću, gotovo začuđen; poče slušati, ali kao da dugo nije mogao nešto shvatiti.

– Oprostite što vas, možda, prekidam, ali je riječ o nečem prilično važnom – reći će Petar Petrovič kao da govori svima, ne obraćajući se nikome zasebno. – Meni je i draže pred publikom. Amalija Ivanovna, molim vas kao gazdaricu da pripazite na ovaj moj razgovor sa Sofjom Ivanovnom. Sofja Ivanovna – nastavi on, obraćajući se pravo Sonji, koja je bila neobično začuđena i već unaprijed uplašena – nakon vašeg posjeta nestala je s moga stola u sobi moga prijatelja Andreja Semjonoviča Lebezjatnikova jedna moja novčanica u vrijednosti od sto rubalja. Ako odnekud znate i možete reći gdje je ta novčanica sada, uvjeravam vas poštenom riječju i pozivam sve za svjedoke da će se sve na tome i završiti. U protivnom slučaju morat ću se latiti veoma ozbiljnih sredstava, a onda... krivite sebe!

U sobi nasta grobna tišina. Umirila se i djeca koja su plakala. Sonja stoji blijeda kao smrt, gleda Lužina i ne može ništa da odgovori. Kao da ga još ne razumije. Prođe nekoliko časaka.

– Pa, što je dakle? – zapita Lužin, motreći je netremice.

– Ne znam... Ništa ne znam... – progovori napokon Sonja slabim glasom.

– Ne? Ne znate? – uzvrati joj pitanjem Lužin i pošutje još nekoliko časaka. – Razmislite, mademoiselle[1] – započe on oštro, ali još kao da je nagovara – promozgajte, voljan sam ostaviti još vremena da promislite. Molim vas: da nisam ovako uvjeren, ne bih se, ovako iskusan, razumije se, odvažio da vas ovako naprečac okrivim; jer kad vas ovako otvoreno i očito okrivljujem, pa ako to bude lažna ili samo i pogrešna objeda, ja sam donekle odgovoran. Ja to znam. Jutros sam razmijenio, jer mi je trebalo, nekoliko papira od pet postotaka, u nominalnom iznosu od tri tisuće rubalja. Obračun je u mene zapisan u novčarki. Kad sam došao kući – svjedok mi je Andrej Semjonovič – počeo sam brojiti novce; prebrojio sam dvije tisuće i tri stotine rubalja i stavio ih u novčarku, a novčarku u džep na kaputu. Na stolu je ostalo oko pet stotina rubalja. U taj ste čas došli (na moj poziv) – neprekidno ste kod mene bili neobično zbunjeni, tako da ste do tri puta usred razgovora ustajali i nekako se žurili da odete, iako naš razgovor još nije bio završen. Andrej Semjonovič može sve to posvjedočiti. Nećete se, mademoiselle, valjda nećkati da potvrdite i reknete da sam vas po Andreju Semjonoviču pozvao jedino zato da se s vama porazgovorim o jadnom i žalosnom položaju vaše rođakinje, Katerine Ivanovne, kojoj nisam mogao doći na daću, i o tom kako bi probitačno bilo udesiti u njenu korist kakvo sabiranje, lutriju, ili što nalik. Zahvalili ste mi i čak ste zaplakali. (Pripovijedam sve onako kako je bilo da vas, ponajprije, podsjetim, a onda i pokažem da se meni u pameti nije zatrla ni najmanja sitnica.) Onda sam uzeo sa stola novčanicu od deset rubalja i dao vam, kao moj dar vašoj rođakinji za prvu pomoć. Sve je to vidio Andrej Semjonovič. Onda sam vas otpratio do vrata – sve još onako zbunjenu – nakon toga sam ostao sam s Andrejem Semjonovičem i razgovarao s njim desetak časaka, a kad je Andrej Semjonovič izišao, opet sam prišao stolu na kojem su ležali novci da ih prebrojim i zasebno spremim, kako sam već prije bio naumio. Na moje čuđenje nestalo je jedne stotinarke. Izvolite, dakle, razmisliti: na Andreja Semjonoviča ne mogu nikako posumnjati; stid me i same misli. U računu se također nisam mogao zabuniti, jer sam časak prije vašeg dolaska bio završio obračun i konačna se svota slagala. Priznajte i sami: kad sam se sjetio vaše zbunjenosti, vaše žurbe da odete, i onda toga da ste neko vrijeme držali ruke na stolu, pa kad sam uočio najzad društveni vaš položaj i navade što nastaju u njem, morao sam se, rekao bih, užasnuti i čak preko volje zaustaviti na sumnji, surovoj doduše – ali pravednoj! Domećem još i ponavljam: iako sam o tome očito uvjeren, u ovoj optužbi sada ipak riskiram nešto. Ali, kao što vidite, nisam to ostavio samo onako; optužio sam vas i velim vam zašto: jedino radi vaše crne nezahvalnosti, gospođice! Onda? Pozivam vas sam, u interesu vaše prebijedne rođakinje, dajem vam, prema svojim mogućnostima, milostinju od deset rubalja, a vi meni tu odmah uzvraćate za sve to ovakvim postupkom! Ne, to ne valja! Treba da dobijete pouku! Razmislite, štoviše, molim vas kao istinski prijatelj (jer boljeg prijatelja ne možete u ovaj čas ni imati), opametite se! Inače ću biti neumoljiv! Pa, dakle?

– Nisam vam ništa uzela – prošapće Sonja prestravljena – dali ste mi deset rubalja, evo vam ih!

Sonja izvadi iz džepa rubac, nađe uzao, razveže ga, izvadi novčanicu od deset rubalja i pruži ruku Lužinu.

– A onih sto rubalja ne priznajete dakle? – izgovori on prijekorno i uporno, ne uzimajući novčanicu.

Sonja se ogleda. Svi je gledaju tako užasno, oštro, podrugljivo i neprijateljski. Pogleda Raskoljnikova... on stoji do zida, ruke skrstio i promatra je užarenim pogledom.

– Oh, Gospode Bože! – otegne se Sonji vapaj.

– Amalija Ivanovna, treba javiti redarstvu, molim vas za to najpokornije, pošaljite zasad po pazikuću – progovori Lužin tiho i čak prijazno.

– Gott der Barmherzige![2] Ja sam i znao da je ona kralo! – pljesne rukama Amalija Ivanovna.

– Znali ste? – prihvati Lužin. – I prije ste, dakle, imali bar neki razlog da zaključujete ovako. Molim vas, prepoštovana Amalija Ivanovna, da zapamtite svoje riječi što ste ih, uostalom, izrekli pred svjedocima.

Sa svih strana zaori sada glasan razgovor. Svi se uskomešaju.

– Što-o-o? – zavikne odjednom Katerina Ivanovna, pošto se snašla, i poleti na Lužina kao da se otrgla. – Što! Nju krivite za krađu? Zar Sonju? Ah, podlaci, podlaci!

Ona poleti Sonji i obuhvati je mršavim rukama kao tijeskom.

– Sonja! Kako si smjela primiti od njega deset rubalja! Oh, ti ludo! Daj mi to! Daj mi odmah tih deset rubalja – eto!

I Katerina Ivanovna istrgne Sonji novčanicu, zgužva je u rukama i baci je omaške Lužinu ravno u lice. Smotak ga pogodi u oko i odskoči na pod. Amalija Ivanovna poleti da digne novac. Petar Petrovič se rasrdi.

– Držite tu luđakinju! – zavikne on.

U taj se čas pojavi na vratima kraj Lebezjatnikova još nekoliko lica, između kojih su izvirivale one dvije dame koje su bile tek doputovale.

– Što? Luđakinja? Zar sam ja luđakinja? Glupane! – vrisne Katerina Ivanovna. – Sam si glupan, mutikaša sudačka, podlac! Sonja, Sonja će mu uzeti novce! Sonja je kradljivica! Ta ona će još i tebi dati, glupane! – I Katerina Ivanovna zakikoće histerično. – Jeste li vidjeli glupana? – posrlja ona na sve strane pokazujući svima Lužina. – Što, zar i ti? – smotri odjednom gazdaricu. – Zar i ti, kobasičarko, potvrđuješ da je »kralo«, ti podla pruska kokošja nogo u krinolini! Ah, vi! Ah, vi! Ta ona nije ni iz sobe izlazila, a kad je došla od tebe podlaca, tu je sjela do mene; svi su vidjeli. Evo, sjela je do Rodiona Romanoviča!... Pretražite je! Budući da nije nikamo odlazila, moraju novci biti kod nje! Ded, traži, traži, traži! Ali ako ne nađeš, onda oprosti, dragoviću, odgovarat ćeš! Poletjet ću caru, caru, samom caru milosrdnom, pred noge ću mu se baciti, odmah, još danas! Ja sam sirotica! Mene će pustiti! Misliš da me neće pustiti? Ne buncaj, doći ću do njega! Doći ću! Pouzdavao si se u to što je ona krotka? U to si se pouzdao! Ali sam zato ja odrješita! Nastradat ćeš! Ded traži! Traži, traži, pa traži!

I Katerina Ivanovna poče bijesno potezati Lužina i vući prema Sonji.

– Voljan sam i odgovaram... ali smirite se, gospođo, smirite se! I predobro vidim da ste odrješiti!... To... to... kako to? – progunđa Lužin. – To treba pred policijom... premda uostalom, i sada ima i suviše svjedoka... Voljan sam... Ali je, u svakom slučaju, nezgodno muškarcu... zbog spola... ako bi pomogla Amalija Ivanovna... ali tako se to i ne radi... Kako bi to?

– Kako god vas je volja! Tko hoće, neka pretražuje! – uzvikala se Katerina Ivanovna. – Sonja, izvrati im džepove! Eto, eto! Gledaj, uzmite, evo, prazan je džep, tu je bio rubac, prazan džep, vidiš! Evo i drugi džep, evo, evo! Vidiš, vidiš!

I Katerina Ivanovna nije samo izvratila obadva džepa, nego ih i izvukla, jedan za drugim. Ali iz drugoga džepa, desnog, iskoči odjednom novčanica, zaokruži zrakom i padne Lužinu pred noge. Svi to spaze, mnogi uzviknu, Petar Petrovič se sagne, dohvati s dva prsta novčanicu s poda, digne da je svi vide i razmota. Bila je to stotinarka, složena na osmoro. Petar Petrovič zaokruži rukom uokolo, pokazujući svima novčanicu.

– Kradljivica! Napolje iz stan! Polic, polic! – zaciči Amalija Ivanovna. – Treba ih protjerati u Sibirija! Napolje!

Sa svih strana zaore uzvici. Raskoljnikov je šutio, nije skidao očiju sa Sonje i samo bi gdjekada pogledao naglo Lužina. Sonja je stajala sve na mjestu kao izbezumljena: nije se gotovo ni začudila. Odjednom joj rumen oblije lice, te ona zacikne i pokrije lice rukama.

– Nisam, nisam! Nisam uzela! Ne znam! – ote joj se vapaj koji kida srce i ona poleti Katerini Ivanovnoj.

Katerina Ivanovna je uhvati i snažno prigrli, kao da je želi svojim grudima zaštititi od sviju.

– Sonja! Sonja! Ja ne vjerujem! Vidiš, ja ne vjerujem! – uzvikala se (iako je bilo očigledno) Katerina Ivanovna, tresući je rukama kao dijete, ljubeći je neprestano, hvatajući je za ruke i upijajući se poljupcima u njih. – Da si ti ukrala! Ta to su glupani! Oh, Gospode Bože! Glupani, glupani – zavikne ona, obraćajući se svima – ta vi i ne znate, i ne znate, kakvo je to srce, kakva je to djevojka! Zar ona da uzme, ona! Ta ona će skinuti svoju posljednju haljinu i prodati je, bosa će hodati, a vama će dati ako vam treba, takva je ona! Ona je i žutu cedulju dobila zato jer su moja djeca umirala od gladi, prodala je sebe za nas!... Ah, pokojniče, pokojniče! Ah, pokojniče, pokojniče! Vidiš li? Vidiš li? Eto ti daće! Gospode Bože! Ta branite je, što tu stojite svi! Rodione Romanoviču! Zašto se ne zauzimate? Zar i vi vjerujete? Maloga prsta njena niste vrijedni, svi vi, svi, svi, svi! Gospode Bože! Ta zaštitite je već jednom.

Plač bijedne, sušičave, nesretne Katerine Ivanovne kao da se neobično dojmio nazočnih. Toliko je bilo jada i stradanja na tom licu, iskrivljenom od boli, sasušenom, sušičavom, na tim suhim usnama, na kojima se stinula krv, u tom hriputljivom, krikljivom glasu, u tom ridanju koje nalikuje na dječji plač, u toj povjerljivoj, djetinjskoj, ali i očajnoj molbi za zaštitu, da su svi, čini se, požalili nesretnicu. Bar Petar Petrovič požali odmah.

– Gospođo! Gospođo! – klikne on uvjerljivo. – Vas se to i ne tiče! Nitko se neće ni usuditi da vas obijedi za takav naum, ili za dogovor, pogotovo što ste i odali to kad ste joj izvratili džep; niste dakle ni slutili. Još kako sam voljan požaliti, ako je siromaština zavela Sofju Semjonovnu na to, ali zašto niste, mademoiselle, htjeli priznati? Sramote ste se pobojali? Prvi korak? Smeli ste se možda? Razumljivo, veoma razumljivo... Ali čemu se odajete takvim svojstvima! Gospodo! – obrati se on svim nazočnim. – Gospodo! Žalim, i da tako reknem, suosjećam, te sam pripravan oprostiti, čak i sada, unatoč tolikim osobnim uvredama što sam ih pretrpio. Vama pak, mademoiselle, neka današnja sramota bude poukom za budućnost – obrati se on Sonji – a sve ostalo smećem s uma i prekidam kao da nije ni bilo. Dosta je!

Petar Petrovič pogleda ispod oka Raskoljnikova. Pogledi im se sukobe. Žarki Raskoljnikovljev pogled bio je spreman da sažeže. Katerina Ivanovna kao da nije, međutim ništa više ni slušala: kao mahnita grlila je i ljubila Sonju. I djeca obuhvaćala ručicama Sonju sa svih strana, a Polečka, koja nije pravo razumjela šta se zbiva, posve se zaplakala, pa se kida od ridanja, ljepuškasto joj se lice raspuzlo od plača i ona ga skrila na Sonjino rame.

– Kako je to podlo! – progovori iznenada snažan glas na vratima.

Petar Petrovič se naglo ogleda.

– Kakva podlost! – ponovi Lebezjatnikov uporno mu gledajući u oči.

Petar Petrovič kao da je zadrhtao. Svi to primijetiše. (Poslije su se toga sjećali.) Lebezjatnikov stupi u sobu.

– I vi ste se usudili da me zovete za svjedoka? – reče on prilazeći Petru Petroviču.

– Što to znači, Andreju Semjonoviču? O čemu to govorite? – progunđa Lužin.

– To znači da ste... klevetnik, eto što znače moje riječi! – izgovori Lebezjatnikov vatreno, oštro ga gledajući svojim kratkovidnim očima.

Bio je užasno srdit. Raskoljnikov upiljio u nj oči kao da mu hvata i mjeri svaku riječ. Opet nasta tišina. Petar Petrovič se čak gotovo zbuni, osobito u prvi trenutak.

– Ako vi to meni... – započne on mucajući. – Što vam je? Jeste li pri pameti?

– Ja jesam pri pameti, a vi ste, eto... varalica! Ah, kako je to podlo! Sve sam slušao, namjerice čekao da sve shvatim, jer još ni sada, priznajem, nije sve logično sasvim... Ali zašto ste sve to uradili? – ne razumijem.

– Pa što sam uradio? Hoćete li prestati da govorite u tim besmislenim zagonetkama! Ili ste se možda napili?

– Vi možda pijete, podli čovječe, a ne ja! Nikada votke ne pijem, jer to ne odgovara mojim načelima! Pomislite: on je, on je sam svojim rukama dao tu stotinarku Sofji Semjonovnoj – ja sam vidio, ja sam svjedok, ja ću se zakleti! On, on! – ponavljao je Lebezjatnikov, obraćajući se svima i svakome.

– Ta jeste li, žutokljunče, šenuli? – zapita Lužin. – Evo nje glavom pred vama – ona je sama maloprije ovdje pred svima potvrdila da osim onih deset rubalja nije ništa više dobila od mene. Kako sam joj onda to dao?

– Ja sam vidio, vidio! – vikao je i tvrdio Lebezjatnikov. – Premda je protiv mojih načela da se kunem, voljan sam ovog časa zakleti se pred sudom bilo kakvom zakletvom, jer sam vidio kako ste joj je kradom tutnuli! Samo sam glupan pomislio: vi ste joj tutnuli da učinite dobro djelo! Kad ste se na vratima opraštali s njom, ona se okrenula, i vi ste joj jednom rukom stisli ruku, a drugom ste joj rukom, lijevom, kradom turili novčanicu u džep. Ja sam vidio! Vidio!

Lužin problijedje.

– Što lažete! – zavikne drsko. – A i kako ste vi mogli razabrati novčanicu kad ste stajali kraj prozora! Vama se pričinilo... kratkovidnim očima. Vi trabunjate.

– Nije, nije mi se pričinilo! Jesam, doduše, stajao podaleko, ali sam ipak sve vidio, sve, pa iako je od prozora zaista teško razabrati novčanicu – imate pravo – ipak sam, po jednoj osobitoj okolnosti, znao pouzdano da je to baš stotinjarka, jer kad ste Sofji Semjonovnoj pružali deseticu, vidio sam – uzeli ste sa stola stotinjarku. (To sam vidio, jer sam onda stajao blizu, pa kako mi je odmah sinula jedna misao, nisam zaboravio da u ruci imate novčanicu.) Složili ste je, stisli u ruci i držali neprekidno. Onda sam opet zaboravio, ali kad ste ustajali, premetnuli ste je iz desnice u ljevicu i gotovo ste je ispustili; sada sam se opet sjetio, jer mi je opet sinula ona ista misao, to jest, da joj kanite krijući od mene učiniti dobro djelo. Pogodit ćete i sami kako sam počeo paziti – pa sam i opazio kako vam je pošlo za rukom da joj tutnete u džep. Vidio sam, vidio, ja ću se zakleti.

Lebezjatnikovu gotovo zastao dah. Sa svih strana zaore svakojaki uzvici, ponajviše od čuđenja, ali se začuju i uzvici koji počeše poprimati prijeteći ton. Svi se slegli oko Petra Petroviča. Katerina Ivanovna poleti Lebezjatnikovu.

– Andreju Semjonoviču, prevarila sam se u vama. Obranite je! Ona je sirota, Bog je poslao vas! Andreju Semjonoviču, prijatelju, gospodine!

I Katerina Ivanovna, gotovo i ne znajući što radi, baci se preda nj na koljena.

– Gluparija! – zacikne Lužin bijesno i jarosno. – Glupariju buncate, gospodine... »Zaboravio, sjetio se, sjetio se, zaboravio« – što je to! Ja sam joj, dakle, namjerice podmetnuo? Zašto? S kakvim ciljem? Što imam s tom...

– Zašto? To baš i sam ne shvaćam, ali je pouzdano da iznosim golu činjenicu! Ne varam se nikako, odurni, opaki čovječe, te se i sjećam kako mi je radi toga odmah palo na pamet pitanje, i to baš onda kad sam vam zahvaljivao i ruku stiskao. Zašto ste joj baš tutnuli kradom u džep? To jest, zašto baš kradom? Nije li samo zato jer htjedoste skriti od mene, znajući da sam oprečnih načela, te osuđujem privatnu dobrotvornost, koja ništa ne liječi temeljito? Bio sam, dakle, zaključio da se stidite davati preda mnom toliki novac, a osim toga sam pomislio: možda hoće da je iznenadi, zadivi, kad nađe u džepu cijelih sto rubalja. (Jer znam da se gdjekoji dobrotvori vole ovako šepiriti svojim dobrim djelima.) Zatim sam pomislio i to da je želite iskušati, hoće li doći da zahvali kad bude našla. Zatim, da želite izbjeći zahvaljivanju i da biste, kako se ono veli: neka desnica, kako li, ne znam... u jednu riječ, nekako tako... E, mnogo mi je misli palo onda na pamet, pa sam odlučio da ću sve promisliti poslije, ali sam smatrao za neukusno odati da znam vašu tajnu. Ali mi je odmah sinulo u glavu još i pitanje: neće li Sofja Semjonovna možda izgubiti novce, i prije nego ih opazi, te sam zato odlučio da dođem ovamo, pa ću je zovnuti i obavijestiti da joj je turnuta u džep stotinarka. Međutim sam uzgred svratio još u sobu gospoda Kobiljatnikovih da im odnesem Opći zaključak pozitivne metode[3] i da im osobito preporučim Pideritov članak (uostalom, još i Wagnerov[4]); onda sam došao ovamo, a ovdje eto ovo! Ali zar bi se mogle, zar bi se mogle u meni roditi sve te misli i takvi zaključci da nisam zaista vidio kako ste joj turnuli u džep stotinarku?

Kad je Andrej Semjonovič završio svoje opširno razlaganje i na kraju govora stvorio onako logičan zaključak, bio je užasno iznemogao i znoj mu je curio s lica. Na žalost, nije to znao čestito iskazati (nije, uostalom, znao ni jedan drugi jezik), tako da se odjednom bio nekako iscrpio i nekako izmršavio nakon tog svog advokatskog pothvata. Ali je ipak njegov govor proizveo izvanredan dojam. Govorio je tako vatreno, tako posve uvjerljivo da su mu, očito, povjerovali. Petar Petrovič osjeti da mu se zlo piše.

– Što se mene tiče – zavikne on – što su vam na pamet pala kojekakva glupa pitanja! To nije dokaz! Sve ste to možda vidjeli u snu, eto! A ja vam kažem, gospodine, da lažete! Lažete i klevećete iz neke mržnje prema meni, i to baš iz pakosti što nisam pristao uz vaše slobodnjačke i bezbožne socijalne nazore, eto što je!

Ali ta smicalica nije koristila Petru Petroviču, pa se odasvud začuje mrmljanje.

– A, otale bi ti! – zavikne Lebezjatnikov. – Što buncaš! Zovi policiju, a ja ću se zakleti! Samo jedno ne mogu da pojmim: zašto se odvažio na ovako podlo djelo! Oh, jadni, podli čovječe!

– Ja mogu objasniti zašto se odvažio na ovakvo djelo, pa ako treba i ja ću se zakleti! – izgovori odlučnim glasom Raskoljnikov i stupi naprijed.

Bio je, kako se činilo, odlučan i miran. Svima bi jasno, čim ga pogledaše, da on zaista zna što je posrijedi, i da je došlo do raspleta.

– Sada mi je sve jasno – nastavi Raskoljnikov obraćajući se ravno Lebezjatnikovu. – Od samog početka te zgode počeo sam sumnjati da je to neka gadna podvala; počeo sam sumnjati zbog nekih osobitih okolnosti koje ja jedini znam, a odmah ću ih i objasniti: u njima i jest sve! Svojim ste mi pak, Andreju Semjonoviču, dragocjenim iskazom konačno objasnili sve. Molim da poslušaju svi, svi! Taj je gospodin (on pokaže Lužina) htio nedavno da uzme jednu djevojku, i to moju sestru, Avdotju Romanovnu Raskoljnikovu. Ali kad je doputovao u Petrograd, on se prekjučer pri prvom našem sastanku posvadio sa mnom, i ja sam ga istjerao; imam za to dva svjedoka. Taj je čovjek vrlo zao... Prekjučer još nisam znao da on stanuje u ovom stanu, kod vas, Andreju Semjonoviču, da je dakle onog istog dana kad smo se posvadili, to jest prekjučer, vidio kako sam, kao prijatelj pokojnog gospodina Marmeladova, dao njegovoj ženi Katerini Ivanovnoj nešto novaca za pogreb. Odmah je napisao mojoj majci pismo i javio joj da sam dao sve novce, ali ne Katerini Ivanovnoj, nego Sofji Semjonovnoj, i pri tom je najpodlijim riječima spomenuo... značaj Sofje Semjonovne, to jest, natuknuo je nešto o značaju moga odnosa prema Sofji Semjonovnoj. Svemu je tom, kako vidite, cilj da mene posvadi s majkom i sestrom i da njima utuvi da u nevaljale svrhe rasipam posljednje novce kojima me one pomažu. Sinoć sam pred majkom i sestrom i u njegovoj nazočnosti uglavio istinu i dokazao da sam novce dao Katerini Ivanovnoj za pogreb, a ne Sofji Semjonovnoj, i do prekjučer nisam Sofju Semjonovnu čak ni znao i nikada je nisam bio vidio. Dometnuo sam pri tom da on, Petar Petrovič Lužin, sa svim svojim vrlinama, nije vrijedan ni malog prsta Sofje Semjonovne koju on ovako kleveće. A na njegovo pitanje bih li Sofju Semjonovnu posadio do svoje sestre – odgovorio sam mu da sam to baš toga dana i učinio. Rasrdio se što mati i sestra neće da se zbog njegovih kleveta posvade sa mnom, pa im počeo nizati neoprostive drskosti. Nastao konačni raskid, i mi ga istjerali iz kuće. Sve se to dogodilo sinoć. Sada vas molim da dobro pazite: kad bi njemu, pomislite, pošlo za rukom dokazati sada da je Sofja Semjonovna kradljivica, on bi ponajprije mojoj sestri i majci dokazao da su gotovo bile opravdane njegove slutnje; da ima pravo što se rasrdio kad sam usporedio moju sestru sa Sofjom Semjonovnom; da je on, dakle, napadajući mene, štitio i branio čast moje sestre, a svoje zaručnice. U jednu riječ, svim je tim mogao mene opet zavaditi s mojima, te se, dabome, nadao da će im se tim opet ulagati. I ne govorim o tom da se meni osobno svetio jer je imao razloga da misli da je za me neobično vrijedna čast i sreća Sofje Semjonovne. Eto njegova računa! Evo ovako shvaćam taj slučaj. To je jedino uzrok, i drugog ne može ni biti!

Tako ili otprilike tako završi Raskoljnikov svoj govor, često prekidan usklicima nazočnih, koji su ga, uostalom, vrlo pozorno slušali. Ali, unatoč svim prekidima, izgovorio je to oštro, mirno, točno, jasno, odrješito. Oštri njegov glas, uvjerljivi ton i odlučno lice neobično se dojmiše sviju.

– Jest, jest, tako je! – potvrdio je Lebezjatnikov zanosno. – Tako je zacijelo, jer čim je Sofja Semjonovna ušla u našu sobu, odmah me zapitao jeste li vi ondje, i nisam li vas vidio među gostima Katerine Ivanovne? Radi toga me je zovnuo prozoru i ondje me tiho zapitao. Prema tome, on je htio da vi svakako budete ovdje! Tako je, sve je tako.

Lužin je šutio i prezirno se smješkao. Ipak je bio vrlo blijed. Činilo se da premišlja kako bi se iskopao. Možda bi se on i te kako rado okanio svega i otišao, ali sad nije gotovo ni mogao; to bi značilo priznati da su istinite sve objede što ih dižu na njega, i da je zaista oklevetao Sofju Semjonovnu. Pored toga su se bili i suviše uskomešali nazočni, ionako pijani. Provijantski činovnik, premda nije sve razumio, uzvikao se jače nego drugi i počeo predlagati neka sredstva, vrlo neugodna po Lužina. Ali bilo je i takvih koji nisu bili pijani; skupili su se i sabrali iz svih soba. Sva se tri Poljačića užasno ražestila, te mu neprestano dovikuju »pane lajdak«[5] i uz to gunđaju poljskim jezikom još neke prijetnje. Sonja sluša napeto, ali kao da ne razumije sve i kao da se tek pribire. Samo nije skidala očiju s Raskoljnikova, osjećajući da joj je on sva zaštita. Katerina Ivanovna teško je i hripajući disala, i činilo se da je potpuno iznemogla. Najgluplje se držala Amalija Ivanovna; zinula, kao da ništa ne shvaća. Vidjela je samo da je Petar Petrovič nekako zapao u klopku. Raskoljnikov zamoli opet za riječ, ali ga ne pustiše da dovrši; svi se uzvikali i slegli se oko Lužina grdeći i prijeteći. Ali Petar Petrovič se ne prestraši. Čim je vidio da se objeda Sonje sasvim izjalovila, uteče se on pravo drskosti:

– Molim, gospodo, molim; ne gurajte se, pustite me da prođem! – govorio je protiskujući se kroz gomilu. – I molim vas, ne prijetite; uvjeravam vas da ništa neće biti, ništa nećete postići, nisam kukavica, nego ćete, gospodo, baš naprotiv, odgovarati što ste nasiljem prikrili krivično djelo. Kradljivica je zaista uhvaćena, i ja ću je proganjati. Kod suda nisu tako slijepi i... nisu pijani, i neće povjerovati dvojici poznatih bezbožnika, buntovnika i slobodnih mislilaca, koji iz osobne osvete okrivljuju mene, a po svojoj gluposti priznaju to i sami... Ta, dopustite!

– Idite odmah bez traga iz moje sobe; izvolite iseliti, i sve je svršeno medu nama! I kad pomislim koliko sam se upinjao i tumačio mu... cijela dva tjedna!

– Ta vama sam, Andreju Semjonoviču, još maloprije, dok ste me još zadržavali, rekao da se selim, a sada ću još dometnuti da ste glupan. Želim vam da izliječite svoju pamet i svoje bolesne oči. Molim, gospodo!

On se progura; ali provijantski ga činovnik ne htjede ovako olako pustiti, tek tako uz psovke; zgrabi tako sa stola čašu, izmahne njome i baci je na Petra Petroviča; ali čaša poleti pravo na Amaliju Ivanovnu. Ona vrisne, a provijantski činovnik izgubi od zamaha ravnotežu i bubne pod stol. Petar Petrovič ode u svoju sobu i za pol sata je otišao iz te kuće. Sonja, onako plašljive naravi, znala je i prije da ju je lakše upropastiti nego bilo koga i da je svatko može vrijeđati, gotovo i nekažnjeno. Ali ipak joj se sve dosad činilo da se nevolji može nekako izbjeći – opreznošću, krotkošću, pokornošću pred svim i svakim. Njezino razočaranje bilo je preteško. Umjela je, dabome, strpljivo i bez mrmljanja podnositi sve, pa i to. Ali joj u početku bješe preteško. Unatoč svojoj pobjedi i opravdanju, ipak joj je, kad ju je minula prva strava i prva prepast, te sve razumjela i jasno shvatila – osjećaj bespomoćnosti i potištenosti bolno stegao srce. I spopadne je histerija. Napokon ne izdrža, nego poleti iz sobe i odjuri kući. Bilo je to gotovo odmah nakon Lužinova odlaska. Ni Amalija Ivanovna, kad ju je, uz gromki smijeh svih nazočnih, pogodila čaša, ne htjede da bude tuđe izdiralo. Zavrisne kao da je pobješnjela, i saleti Katerinu Ivanovnu, držeći da je ona kriva za sve.

– Napolje iz stan! Odmah! Marš! – I govoreći tako, počne grabiti stvari Katerine Ivanovne koje bi joj dopale ruku i bacati ih na pod. Katerina Ivanovna, i onako utučena, gotovo neprisebna, bez daha, blijeda, skoči s postelje na koju se bila srušila od iznemoglosti i poleti na Amaliju Ivanovnu. Ali borba je bila i suviše nejednaka; Amalija Ivanovna je odgurne kao perce.

– Što! Kud su nju onako bezočno oklevetali, tud će ta gadura i na mene! Na dan pogreba mog muža tjera me iz stana, pošto sam ih pogostila, na ulicu, sa sirotama! A kamo da odem! – zavapi jadnica, ridajući i dršćući. – Gospode Bože! – zavikne odjednom i oči joj zablistaju. – Zar nema pravde! Koga ćeš zaštititi ako nećeš nas, sirotice? Ali, vidjet ćemo! Ima na svijetu suda i pravde, ima, ja ću ih naći! Odmah, čekaj samo, bezbožni gade! Polečka, ostani s djecom, ja ću se vratiti. Pričekajte me, makar i na ulici! Da vidimo, ima li na svijetu pravde!

Prebacivši preko glave onaj polusukneni zeleni rubac, što je spominjao pokojni Marmeladov u svom pričanju, progura se kroz uskomešanu rulju pijanih stanara, koji se još neprestano guraju po sobi, i istrči na ulicu vapijući i plačući – obuzeta nekim nejasnim naumom da odmah bilo gdje, ovog časa i pošto-poto nađe pravdu. Polečka se u strahu stisne s djecom u kut na sanduku, ogrli obadvoje malih i počne dršćući očekivati majčin povratak. Amalija Ivanovna se užurbala po sobi, ciči, jadikuje, baca sve na pod štogod joj dopadne ruku, galami. Stanari digli viku, svaki na svoj način – neki još govore koliko znaju o toj zgodi, drugi se svađaju i psuju, a neki pjevaju.

»Vrijeme je sada i meni!« – pomisli Raskoljnikov. – »Nuder, Sofja Semjonovna, da vidimo kako ćete sada govoriti!«

I on se uputi u Sonjin stan.

[1] Gospođice.

[2] Milostivi Bože

[3] »Opći zaključak pozitivne metode«, zbornik članaka što je izišao u Petrogradu god. 1866. u redakciji N. Nehljudova.

[4] Teodor Piderit, njemački pisac i liječnik; Adolf Wagner, njemački ekonomist.

[5] Gospodine hulja

IV

Raskoljnikov je bio valjan i srčan Sonjin advokat protiv Lužina, premda je i sam nosio u duši toliki svoj užas i patnju. Ali kako se jutros onoliko namučio, upravo se veselio što će promijeniti dojmove koji su mu postali nepodnošljivi, bez obzira na to koliko je osobnog i srdačnog bilo u njegovu nastojanju da obrani Sonju. Osim toga mu je bio na pameti i strašno ga je uzrujavao, pogotovo na trenutke, ovaj skorašnji sastanak sa Sonjom: mora joj kazati tko je ubio Lizavetu, a predosjeća strašnu patnju i brani se od nje odmahujući rukama. I zbog toga što je, napuštajući Katerinu Ivanovnu, kliknuo: »Pa, što ćete sada reći, Sofja Semjonovna?«, on bijaše očito nekako naoko još bodar i prkosan što je nedavno pobijedio Lužina. Ali se onda zbi u njemu čudna promjena. Kad je došao do Kapernaumovljeva stana, iznenada ga obuzeše nemoć i strah. Zastane u dvoumici pred vratima zbog čudna pitanja: »Treba li kazivati tko je ubio Lizavetu?« Pitanje je bilo čudno, jer je odmah osjetio da ne samo što se ne može oteti tome da rekne, nego da ne može čak ni privremeno odgoditi taj trenutak. Nije još znao zašto ne može; samo je osjećao, a ta bolna svijest o svojoj nemoći pred onim što mora da bude morila ga je. Da ne razmišlja dulje i da se ne muči, naglo otvori vrata i još s praga ugleda Sonju. Sjedi ona, podlaktila se na stolić i prekrila rukama lice, ali kad opazi Raskoljnikova, ustane brže i pođe mu u susret, kao da ga je očekivala.

– Što bi bilo od mene da nije bilo vas! – progovori ona brzo kad su se sastali nasred sobe.

Bilo je očito da mu je samo to i željela što prije reći. Zato je i čekala.

Raskoljnikov priđe stolu i sjedne na stolicu s koje je baš ona bila ustala. Sonja stane pred njega, na dva koraka, isto onako kao jučer.

– Što je, Sonja? – reče i osjeti odjednom da mu dršće glas. – Ta sve se to temelji »na društvenom položaju i na navadama koje ih prate«. Jeste li to razabrali maloprije?

Na njenu se licu javi bol.

– Samo nemojte sa mnom govoriti kao jučer! – prekine ga. – Molim vas, nemojte započinjati! I tako je dosta muka...

Onda se uplaši da mu se možda neće svidjeti taj prijekor i nasmiješi se brže.

– Ludo sam učinila što sam otišla otale. Što se ondje događa sada? Baš sam htjela da odem onamo, ali sam sve mislila da ćete odmah... doći.

Raskoljnikov joj pripovjedi kako ih Amalija Ivanovna tjera iz stana i kako je Katerina Ivanovna otrčala nekamo da »traži pravdu«.

– Ah, bože moj! – poleti Sonja. Hajdemo brže... I ona zgrabi svoj ogrtač.

– Uvijek jedno te jedno! – zavikne Raskoljnikov razdražen. – Neprestano su vam na pameti samo oni! Ostanite sa mnom!

– A... Katerina Ivanovna?

– Neće vam izmaći Katerina Ivanovna, doći će ovamo i sama kad je već otrčala od kuće – priklopi on čangrizavo. – Ako vas ne zatekne, sami ćete biti krivi...

Sonja sjedne u nekoj mučnoj neodlučnosti na stolicu. Raskoljnikov je šutio, gledao u zemlju i nešto premišljao.

– Recimo, Lužin sada nije htio – započne on, ne gledajući Sonju. – Ali da je htio, ili da mu je nekako išlo u račun, on bi vas strpao u zatvor da se nismo ondje našli ja i Lebezjatnikov. A?

– Jest – odvrati Sonja slabim glasom.

– Jest! – ponovi on razdraženo i uzrujano.

– A mogao sam se zaista i ne naći ondje! A Lebezjatnikov je isto onako slučajno naišao.

Sonja je šutjela.

– A da vas je strpao u zatvor, što onda? Sjećate li se što sam vam jučer govorio?

Sonja mu i opet ne odgovori. Raskoljnikov počeka.

– A ja sam mislio da ćete opet zaviknuti: »Ah, ne govorite, prestanite!« – nasmije se Raskoljnikov, ali nekako usiljeno. – Što je, zar opet šutnja? – zapita za časak. – Ta treba da razgovaramo o nečemu. Mene je, eto, zanimalo da doznam kako biste sada riješili jedno »pitanje«, kao što govori Lebezjatnikov. (Započeo se kao nekako mesti.) Doista, to velim zaista ozbiljno. Pomislite, Sonja, da ste unaprijed znali sve Lužinove naume, znali biste i to pouzdano da bi zbog njih propala do kraja Katerina Ivanovna, pa i djeca, a i vi kao prid, jer sebe i ne smatrate nečim drugim nego pridom. Polečka također... jer i ona će tim istim putem. Pa, dakle, kad bi vam dali da odlučite tko treba da živi na svijetu, to jest, treba li da živi Lužin i da čini zlo, ili da umre Katerina Ivanovna – kako biste odlučili: tko da umre od njih? To vas pitam.

Sonja ga pogleda zabrinuto; načula je ona nešto osobito u tom neodlučnom govoru što se iz daljine približuje nečemu.

– Već sam slutila da ćete ovako zapitati – reče gledajući ga radoznalo.

– Dobro, u redu; ali kako biste odlučili?

– Zašto me pitate o onom što je nemoguće? – odvrati Sonja mrzovoljno.

– Bolje je, dakle, da Lužin i čini zlo! I niste se usudili da tako zaključite?

– Ta ne mogu ja znati Božju providnost... I zašto me pitate što se ne smije pitati? Zašto ovakva pusta pitanja? Kako bi to i moglo zavisiti od moje odluke? I zar je meni dano da sudim tko treba da živi, a tko da ne živi?

– Ako se božja promisao umiješa, ne možeš ništa – promrmlja mračno Raskoljnikov.

– Bolje je da otvoreno govorite što želite! – uzvikne Sonja bolno. – Opet navodite na nešto... Zar ste samo zato došli da me mučite!

Nije mogla da otrpi, nego zaplače gorko. Raskoljnikov ju je gledao mrko i tužno. Prođe pet časaka.

– Pravo i veliš Sonja – reče on napokon. Odjedanput se promijenio; nije više bilo onog neprirodnoga drskog i nemoćnog izazovnog tona. I glas mu odjednom oslabio.

– Rekao sam ti jučer i sam: neću doći da molim za oproštenje, a evo sam gotovo i započeo time da molim za oproštenje... To sam govorio u sebi o Lužinu i o providnosti... To sam molio za oproštenje, Sonja...

Htjede se nasmiješiti, ali na blijedom mu se licu javi nešto nemoćno i nepotpuno. Spusti glavu i pokrije rukama lice.

Neobičan, neočekivan osjećaj ljute mržnje prema Sonji prože mu srce. Kao u čudu i zaplašen tim osjećajem digne glavu i upre pogled u nju, ali uhvati njen nemirni i patnički zabrinuti pogled; tu je bila ljubav; mržnje nestade kao prikaze. Nije bilo ono što je mislio; jedan mu se osjećaj učinio drugim. To je samo značilo da je došao onaj čas.

Opet pokrije rukama lice i obori glavu. Ali onda problijedi, ustane, pogleda Sonju i bez ijedne riječi sjedne makinalno na njenu postelju. U tom je času njegov osjećaj neobično nalikovao na onaj kad je stajao iza babe, izvukao već sjekiru iz petlje i osjetio da »ni trenutak ne smije više gubiti.«

– Što vam je? – zapita Sonja posve zaplašena.

Raskoljnikov nije mogao ni riječi izgovoriti. Posve je, posve drugačije mislio da će kazati, pa sada nije ni sam poimao što mu je. Sonja mu pristupi tiho, sjedne do njega na postelju i počeka, ne skidajući očiju s njega. Srce joj je kucalo i zamiralo. Bilo je već nepodnošljivo; Raskoljnikov joj okrene svoje lice, blijedo kao u mrtvaca; usne su mu se nemoćno cerile, mučeći se da izgovore nešto. Strava prođe Sonjinim srcem.

– Šta vam je? – ponovi ona, uzmičući malo od njega.

– Nije ništa, Sonja. Ne plaši se... Glupost! Ako pravo razmislim, glupost – mrmljao je kao u bunilu i kao da ne zna za sebe. – Zašto sam i došao da te mučim? – dometne on gledajući je. – Zaista zašto? To uvijek pitam sebe, Sonja...

Možda je prije četvrt sata zbilja zadavao sebi to pitanje, ali je sada to izgovorio posve onemoćao, jedva znajući za sebe i u neprekidnoj drhtavici što mu je prolazila cijelim tijelom.

– Oh, kako se vi mučite! – izgovori ona bolno, upirući pogled u njega.

– Sve je to samo tričarija... Znaš što, Sonja (on se zbog nečega nasmiješi na čas-dva nekako blijedo i nemoćno), sjećaš li se ti što sam ti jučer htio reći.

Sonja je čekala nemirno.

– Rekao sam ti na odlasku da se možda zauvijek opraštam s tobom, ali ako dođem danas, reći ću ti... tko je ubio Lizavetu.

Sonja zadršće cijelim tijelom.

– Evo sam, dakle, došao da ti reknem...

– Jučer ste zaista... – jedva jedvice prošapće ona.

– Otkud vi to znate? – zapita brže, kao da se odjednom snašIa.

Sonja poče teško disati. Lice joj je sve jače blijedjelo.

– Znam!

Ona pošuti časak.

– Zar su njega našli? – zapita plašljivo.

– Nisu, nisu našli.

– Otkud onda vi to znate? – zapita Sonja opet da se jedva čulo, i opet nakon šutnje od cijelog trenutka.

Raskoljnikov joj se okrene i upilji pogled u nju.

– Pogodi! – izgovori on onako nacerena, slaba smiješka kao i prije.

Kao da su mu grčevi zatrzali cijelo tijelo.

– Ali vi... me... ta što me tako... plašite? – reče ona, smješkajući se kao djetence.

– Ja sam, prema tome, njegov dobar prijatelj... kad znam – nastavi Raskoljnikov, neprestano je gledajući u lice, i kao da više ne može odvojiti očiju od nje. – On tu Lizavetu... nije htio ubiti... Nju je... ubio slučajno... Staricu je htio da ubije... kad je bila sama... i došao je... A uto ušla Lizaveta... I nju je ubio.

Prođe još jedan užasan trenutak. Neprestano su se gledali. – Ne možeš dakle pogoditi? – zapita on iznenada, baš kao da se sunovraćuje sa zvonika.

– N-ne mogu – jedva čujno prošapće Sonja.

– De pogledaj dobro!

Čim je to izrekao, opet mu zaledi dušu onaj pređašnji poznati osjećaj: gleda nju, a odjednom kao da je u njenu licu ugledao Lizavetino lice. Jasno je zapamtio izražaj Lizavetina lica kad joj se približavao sa sjekirom, a ona uzmicala od njega prema zidu, posve djetinjski zaprepaštena lica, baš onako kao kad se mala djeca počnu plašiti od čega, pa ukočeno, nemirno gledaju ono što ih straši, uzmiču, pružaju preda se ručicu i samo što ne zaplaču. Gotovo se isto tako vladala sada i Sonja: isto tako nemoćna, isto onako zaprepaštena gledala ga je ona neko vrijeme, a onda brže ispružila ljevicu, uprla mu lako, jedva osjetljivo prste u prsa i polako se počela dizati s postelje, sve dalje i dalje uzmičući od njega i sve ga ukočenijim pogledom gledajući. Njena strava zahvati i njega: isto se takvo zaprepaštenje javi i na njegovu licu, isto tako počne i on gledati nju, i gotovo se isto onako djetinjski smiješeći.

– Jesi li pogodila? – prošapće on najzad.

– Gospode Bože! – istrgne joj se užasan vapaj iz grudi. Iznemogla se sruši na postelju, licem na uzglavlje. Ali za tren se digne brzo, primakne mu se brzo, uhvati ga za obadvije ruke, stisne ih svojim tankim prstima snažno kao tijesak i poče opet netremice, kao ukočena, gledati u njegovo lice. Tim posljednjim, očajnim pogledom htjede da zamijeti i ulovi bar neku posljednju nadu. Ali nade nije bilo; nestalo je svake sumnje; sve je bilo tako! Čak poslije, kad se sjećala ovog časa, bilo joj je neobično i čudno otkud je ovako odjednom razabrala tada da nema više nikakve sumnje. Ta nije mogla reći, na primjer, da je išta slutila o tom. A ipak joj se sada, čim joj je on to rekao, učinilo da je zaista i slutila baš to.

– Nemoj, Sonja, mani se! Ne muči me! – zamoli Raskoljnikov patnički.

Nikako, nikako nije mislio da će joj ovako otkriti, ali je tako ispalo.

Sonja skoči, kao da ne zna za sebe, zalama rukama i dođe do sredine sobe, ali se naglo vrati i sjedne opet do njega, dodirujući mu gotovo ramenom rame. Onda se, kao da ju je netko podbo, trgne odjednom, uzvikne te se, i sama ne znajući zašto, baci pred njega na koljena.

– Što ste, što ste učinili od sebe! – progovori ona u očaju.

Skočivši s poda, poleti i zagrli ga i snažno stisne.

Raskoljnikov uzmakne i, tužno se smiješeći, pogleda je.

– Kako si čudna, Sonja – grliš me i ljubiš pošto sam ti rekao ono. Ti nisi pri sebi.

– Nitko, nitko na svijetu nije sada nesretniji od tebe! – uzvikne ona sva izbezumljena, a da njegovu napomenu nije ni čula, i zarida kao u histeriji.

Već gotovo zaboravljeni osjećaj zapljusne mu poput vala dušu i odmah je omekša. Nije mu se protivio: dvije mu suze polete iz očiju i zaustave se na trepavicama.

– Ti me, dakle, nećeš ostaviti, Sonja? – zapita Raskoljnikov, gledajući je gotovo kao da se nada.

– Neću, neću; nikada i nigdje! – uzvikne Sonja. – Za tobom ću, svuda ću za tobom! Oh, Gospode Bože!... Oh, nesretnice mene!... I zašto, zašto te nisam upoznala prije! Zašto nisi dolazio prije? Oh, Gospode!

– Evo sam došao.

– Sada! Oh, što ćemo sada!... Zajedno, zajedno! – promrmljala je kao u nesvjestici i opet ga grlila. – Na robiju ću s tobom.

Raskoljnikov se trgne, a pređašnji mu se neprijateljski, gotovo naduti smiješak istisne opet na usne.

– Možda, Sonja, još i neću ići na robiju – reče on.

Sonja ga pogleda naglo.

Nakon prvog, strastvenog, bolnog smilovanja prema nesretniku opet je zaprepasti strahovita misao o ubojstvu. Iz promijenjenog tona njegovih riječi progovorio je odjednom ubojica. Sonja ga je gledala preneražena. Još ništa nije znala, ni zašto, ni kako, ni zbog čega je to bilo. Sada joj se u jedan mah pojave u svijesti sva ta pitanja. I opet ona ne povjeruje: »On, on ubojica! Zar to može biti?«

– Ta što je to? Ta gdje sam? – progovori Sonja u dubokoj dvoumici, kao da se još ne osvješćuje. – Ali kako ste se vi, vi ovakav... mogli odlučiti na to?... Ta što je to?

– Pa da, da opljačkam. Prestani, Sonja! – odgovori Raskoljnikov nekako umorno i kao zlovoljno.

Sonja je stajala kao omamljena, ali onda zavikne iznenada:

– Ti si bio gladan! Tim si htio... majci da pomogneš? Je li?

– Nije, Sonja, nije – promrmlja Raskoljnikov, a odvratio i oborio glavu – nisam bio toliko gladan... zaista sam htio da pomognem majci, ali... ni to nije potpuna istina... nemoj me mučiti, Sonja.

Sonja pljesne rukama.

– Zar je to, zar je to zaista istina! Gospode Bože, ta kakva je to istina! Tko će i da povjeruje u to?... I kako to da sami dajete posljednje što imate, a onamo ste ubili da opljačkate!... Ah!... – cikne ona odjednom. – Oni novci što ste ih dali Katerini Ivanovnoj... oni novci... Bože, da nisu i oni novci...

– Nisu, Sonja – prekine je Raskoljnikov brže – nisu bili to novci od onih, umiri se! Te mi je novce poslala mati po nekom trgovcu, a dobio sam ih kad sam bio bolestan, onog istog dana kad sam ih i dao... Razumihin je vidio... on ih je i primio za mene... to su novci moji, moji, istinski moji.

Sonja ga je slušala u dvoumici i uporno nastojala da nešto shvati.

– A oni novci... ma, uostalom, i ne znam je li ondje bilo kakvih novaca – dometne on tiho i kao da se skanjuje. – Ja sam joj onda skinuo s vrata kožnu kesicu... punu puncatu, nabijenu kesicu... ali nisam ni zavirio u nju; nisam valjda dospio... E, a stvari, sve same neke zaponke i lančiće – sve sam te stvari i kesicu u nečijem dvorištu na V... skom prospektu sakrio sutradan pod kamen... Sve ondje leži i danas.

Sonja ga je napregnuto slušala.

– Pa, zašto, dakle... kad rekoste sami: da opljačkate, a niste ništa uzeli? – zapita ona brže, hvatajući se za slamčicu.

– Ne znam... nisam se još odlučio, hoću li ili neću uzeti te novce – odgovori Raskoljnikov opet kao u dvoumici, a onda se snađe, te se brzo i kratko nasmiješi. – Eh, kakvu sam glupost sada izvalio, a?

Sonji sine misao: »Nije li on luđak?« Ali odmah napusti tu misao: »Nije, tu je nešto drugo.« Ništa, ništa nije shvaćala!

– Znaš, Sonja – progovori Raskoljnikov u nekom zanosu – znaš što ću ti reći: da sam ih ubio samo zato jer sam bio gladan – nastavi on, naglašujući svaku riječ i gledajući je zagonetno, ali vedro – ja bih sada... bio sretan! Znaj to! I što ti je, i što ti je stalo do toga – zavikne nakon časka nekako očajno – pa što ti je stalo do toga da i priznam sada odmah da sam učinio zlo! Što ti je stalo do te glupe pobjede nada mnom? Ali, Sonja, zar sam zato sada došao do tebe!

Sonja htjede opet nešto reći, ali prešutje.

– Zato sam te jučer i pozvao da pođeš sa mnom, jer si mi ostala jedino ti.

– Kamo si me pozvao? – zapita Sonja.

– Nisam te zvao da kradeš i ubijaš, ne boj se, nisam zvao za to – nasmiješi se on ujedljivo. – Mi smo različiti ljudi... I znaš li, Sonja, istom sam sada, istom ovog časa razumio kamo sam te zvao jučer! A jučer, kad sam te pozvao, nisam ni sam znao kamo te zovem. Poradi jednog sam i zvao, poradi jednog sam i došao: da me ne ostaviš. Nećeš me ostaviti, Sonja?

Ona mu stisne ruku.

– A zašto sam, zašto sam joj rekao, zašto sam joj otkrio! – uzvikne on odmah zatim očajno, gledajući je očima punim beskrajne boli. – Eto, Sonja, ti očekuješ od mene objašnjenje, sjediš i čekaš, vidim; a što da ti reknem? Ta ništa nećeš razumjeti, a namučit ćeš se... radi mene! Eto plačeš i opet me grliš – a zašto me grliš? Zato, jer nisam mogao sam da izdržim, nego sam došao i svalio na drugoga: » Pati i ti, lakše će mi biti! « I zar možeš voljeti takva podlaca?

– A zar se ne mučiš i ti? – uzvikne Sonja.

Opet mu onaj isti osjećaj zapljusne poput vala dušu i opet je omekša na časak.

– Sonja, u mene je zlo srce, pamti: tim se mnogo može objasniti. Zato sam i došao što sam zao. Ima ih i takvih koji ne bi došli. A ja sam plašljivac i... podlac! Ali... neka! Sve to nije ono... Treba sada govoriti, a ja ne znam početi...

Zastane i zamisli se.

– E-eh, različiti smo mi ljudi! – zavikne on opet. – Nismo par. I zašto sam, i zašto sam došao! Nikada neću to sebi oprostiti!

– Ne, ne, dobro je što si došao! – uzme kliktati Sonja. – Bolje je da ja znam! Mnogo je bolje.

On je pogleda očima punim bola.

– A što je to zapravo! – reče on, kao da je smislio. – Ta tako je i bilo! Htio sam, eto, postati Napoleonom, zato sam i ubio... Pa, razumiješ li sada?

– N-ne razumijem – prošapće Sonja bezazleno i plašljivo. – Samo... govori, govori! Razumjet ću, u sebi ću razumjeti sve! – molila ga je.

– Razumjet ćeš? Dobro dakle, vidjet ćemo.

On je zašutio i dugo premišljao.

– Eto što je posrijedi: jednom sam sebi zadao ovakvo pitanje: da je, na primjer, na mom mjestu bio Napoleon i da na početku njegove karijere nije bilo ni Toulona, ni Egipta, ni prelaska preko Montblanca, nego da se mjesto svih tih velebnih uspjeha ispriječila jednostavno nekakva smiješna babuskara, registratorka, koju treba samo ubiti da joj iz kovčega ugrabi novce (za karijeru, razumiješ?), bi li se on odlučio na to ako ne bi imao drugog izlaza? Ne bi li se žacnuo zbog toga što to nije nimalo monumentalno i... i što je grešno? Velim ti, dakle, tim sam se »pitanjem« mučio strašno dugo, tako da sam se strašno zastidio kad sam se napokon dosjetio (nekako iznenada), da se on ne bi nipošto žacao, pa mu ne bi ni na pamet palo da to nije monumentalno... i ne bi ni shvatio zbog čega se tu treba žacati? Pa da nije bilo drugog izlaza, zagušio bi je da ne bi ni pisnula, bez ikakva premišljanja! I ja sam se, eto, okanio premišljanja... zagušio... po uzoru tih autoriteta. Sasvim je tako baš i bilo! Tebi je smiješno? Jest, Sonja, tu ti je najsmješnije što je baš tako i bilo...

Sonji to nije nikako bilo smiješno.

– Bolje je da govorite otvoreno i bez primjera – zamoli ona plašljivo da se jedva čulo.

Raskoljnikov joj se okrene, tužno je pogleda i uhvati za ruke.

– Opet pravo kažeš, Sonja. Ta sve je to besmislica, gotovo sama brbljarija! Vidiš, ti znaš da je moja mati gotovo bez ičega. Sestra je slučajno stekla naobrazbu, pa joj je sudbina dopustila da se kao guvernanta potuca po svijetu. Sva sam im nada bio ja. Učio sam, ali nisam mogao da se uzdržavam na sveučilištu, nego sam morao da se ispišem na neko vrijeme. Ali sve da sam i nastavio ovako, mogao bih se za desetak-dvanaestak godina (kad bi se prilike poboljšale) svejedno nadati da ću biti kakav učitelj ili činovnik s plaćom od tisuću rubalja... (Govorio je to, kao da je naučio naizust.) A dotle bi mi se mati sasušila od brige i jada, i ja je ipak ne bih mogao smiriti, a sestra... sestri bi se moglo dogoditi još i gore zlo!... Pa i kakvo je uživanje cijelog života prolaziti pokraj svega i od svega se odvraćati, na mater zaboraviti, a otrpjeti što je, na primjer, sestra osramoćena? Zašto? Zašto? Zar zato da njih pokopam i nove da steknem – ženu i djecu, i da ih opet ostavim bez prebijene pare i bez komadića kruha? Pa, dakle... ja sam odlučio da se domognem babinih novaca i da njima, bez majčine muke, osiguram prve godine na sveučilištu, prve korake nakon sveučilišnih nauka – i sve da to uradim zamašno, temeljito, tako da stvorim sasvim novu karijeru i da stupim na nov, samostalan put... Pa... eto to je sve... Ubio sam, dabome, babu – to sam zlo počinio... ali, dosta!

Posve iznemogao dovuče se do kraja svoje priče i ponikne nikom.

– Ah, nije tako, nije – uzvikala se ojađena Sonja. – Kako bi i moglo biti... nije, nije onako!

– Sama vidiš da nije!... Ta iskreno sam ispričao istinu!

– Kakva je to istina! Oh, bože!

– Ta ja sam, Sonja, ubio samo uš, beskorisnu, gadnu, škodljivu.

– Ali je ta uš ljudsko čeljade!

– Znam ja da nije uš – odgovori Raskoljnikov, čudno je gledajući. – Uostalom, već odavno buncam koješta, Sonja – dometne on – odavno već buncam... Nije to ono, pravo ti kažeš. Tu su sasvim, sasvim drugi razlozi!... Odavno već nisam govorio ni s kim, Sonja... Užasno me sada boli glava.

Oči su mu gorjele kao u groznici. Započe gotovo bulazniti i nemiran mu je smiješak titrao na usnama. Iz duševne uzbuđenosti već je izvirivala strašna nemoć. Sonja razabere koliko se on muči. I njoj se zavrtje u glavi. I on je čudno govorio, moglo bi se reći nešto razumljivo, ali... »Ali kako! Kako! Oh, bože!« I ona zalama u očajanju rukama.

– Nije, Sonja, nije tako! – započne Raskoljnikov opet i digne glavu, kao da se sam prenerazio i iznova se uzbudio od tog novog preokreta u mislima. – Nije tako! Bolje je da pomisliš (jest tako je zaista bolje!), pomisli, da sam samoljubiv, zavidan, zao, oduran, osvetljiv, pa... čak i sklon ludilu. (Sve zajedno! O ludilu su govorili i prije, zamijetio sam!) Rekao sam ti, dakle, maloprije da se nisam mogao uzdržavati na sveučilištu. A znaš, možda sam i mogao. Mati bi mi poslala što moram da uplatim, a za cipele, odjeću i hljeb zaradio bih zacijelo i sam! Bilo je instrukcija; nudili su po pola rublja. Razumihin, eto, radi! Ali ja se prozlio i ne htjedoh. Baš se prozlio! (Ta je riječ zgodna!) Onda se kao pauk zavukao u svoj kut. Pa bila si u mojoj rupčagi, vidjela si... A znaš, Sonja, niski stropovi i tijesne sobe guše dušu i um! Oh, kako sam mrzio tu rupčagu! A ipak nisam htio da iziđem iz nje. Nisam baš htio! Po cijeli dan i noć nisam izlazio i nisam htio da radim, pa nisam htio ni da jedem, neprestano sam ležao. Ako mi Nastasja donese, pojedem; ako ne donese, dan mi prođe i tako; od zloće nisam navlaš ni iskao! Obnoć nemam svjetlosti, ležim u mraku, a neću da zaradim za svijeću. Treba da učim, a ja porasprodavao knjige; na stolu kod mene, na bilješkama, na bilježnicama, leži i sada prst prašine. Volio sam ležati i premišljati. I sve sam premišljao. I sve su u mene bili takvi sni, čudni, svakakvi sni, ne mogu ni reći kakvi! Ali onda mi se počelo prikazivati, da... Nije, nije tako! Opet ne pripovijedam kako valja! Vidiš, onda sam uvijek zapitkivao sebe: zašto sam tako glup, te ako su drugi glupi, i ja to pouzdano znam da su glupi, zašto ja neću da budem pametniji? Onda sam dokučio, Sonja, da neću dočekati, ako budem čekao da se svi opamete... Onda sam dokučio još da to neće nikada ni biti, jer se ljudi neće nikada promijeniti i nitko ih ne može preobraziti, pa se i ne vrijedi truditi! Jest, tako je to!... To je njihov zakon... zakon, Sonja! Tako je to! I sada znam, Sonja, da je njihov gospodar onaj tko je snažan i jak umom i duhom! Tko se više usudi, taj ima, po njihovu mišljenju, i pravo. Tko na više toga može da pljune, taj im je zakonodavac, a tko se više od svih usudi, taj ima i najviše prava. Tako je bivalo dosad, i tako će biti dovijeka! Samo slijepac to ne opaža.

Dok je Raskoljnikov ovo govorio, gledao je, doduše, Sonju, ali se nije brinuo hoće li ga ona razumjeti ili neće. Groznica ga počela tresti. Bio je kao u nekom mračnom zanosu. (Zaista, odavno nije ni s kim razgovarao!) Sonja razabere da je taj mračni katehizam postao njegovom vjerom i zakonom.

– Dokučio sam onda, Sonja – nastavi on zanosno – da vlast zadobiva samo onaj koji se usudi da se sagne i da je uzme. Radi se samo o jednom: treba se samo usuditi! U meni se onda pojavila jedna misao, prvi put u životu, a tu misao nije još nitko nikada zamislio prije mene! Nitko! Sinulo mi odjedanput, jasno kao sunce, kako se još nitko nije dosad usudio i ne usuđuje se da, prolazeći kraj sve te besmislice, zgrabi jednostavno sve za rep i strese do đavola! Ja... ja sam želio da se odvažim i ubio sam... ja sam jedino želio da se odvažim, Sonja, to je razlog svemu!

– Oh, šutite, šutite! – cikne Sonja i pljesne rukama. – Vi ste otpali od Boga, i Bog vas je pokarao, predao vas đavolu!

– Zbilja, Sonja, kad sam ležao u mraku i kad mi se pričinjalo, onda me je đavo smućivao. A?

– Šutite! Ne podrugujte se, bogohulniče, ništa vi ne razumijete, ništa! Oh, Gospode Bože! Ništa, ništa on ne razumije!

– Šuti, Sonja, ja se i ne podrugujem, ta ja i sam znam da je mene đavo vukao. Šuti, Sonja, šuti! – ponovi on mračno i odlučno. – Sve znam. Sve sam to promislio i šaptao sebi kad sam ležao onda u mraku... Sve sam to raspravio sam sa sobom do posljednje crtice, i sve znam, sve! I koliko mi je dodijala, koliko mi je dodijala tada sva ta brbljarija! Htio sam, Sonja, sve da pozaboravljam i iznova da započnem, te da prestanem brbljati! I zar misliš da sam kao luđak krenuo nasumce? Krenuo sam kao uman čovjek, pa to me i upropastilo! I zar misliš da nisam, na primjer, znao bar to: ako sam već započeo da pitam i ispitujem sebe, imam li pravo da vladam – onda već i nemam prava da vladam. Ili ako zadajem sebi pitanje: je li čovjek uš? – onda taj čovjek za mene već nije uš, nego je uš za onog kome takva misao i ne pada na pamet i tko stupa ravno bez pitanja... Kad sam se toliko dana mučio pitanjem: bi li se Napoleon odlučio na to ili ne bi? – ta onda sam već jasno osjećao da ja nisam Napoleon... Svu, svu muku cijele te brbljarije prepatio sam ja, Sonja, te sam poželio da je cijelu stresem s ramena: prohtjelo mi se, Sonja, da ubijem bez kazuistike, da ubijem za sebe, za sebe sama! Nisam o tom htio da lažem čak ni sebi! Nisam ubio zato da pomognem majci – to je glupost! Nisam zato ubio da steknem sredstva i vlast, te da budem dobrotvor čovječanstvu. Glupost! Ja sam naprosto ubio, za sebe sam ubio, jedino za sebe, a bih li postao čijim dobrotvorom, ili bih, dok živim, poput pauka hvatao sve u paučinu i iz sviju isisavao životne sokove, to mi je tada bilo, dabome, svejedno!... I, što je glavno, Sonja, nisu meni trebali novci kad sam ubijao, i nisu mi toliko trebali novci koliko mi je trebalo nešto drugo... Sve to sada znam... Shvati me: da krenem opet tim putem, ne bih možda nikada ponovio ubojstvo. Drugo mi je bilo potrebno da doznam, drugo me je guralo naprijed; morao sam da doznam tada, i to što brže da doznam, jesam li ja uš, kao svi, ili čovjek? Hoću li biti sposoban da počinim zločin ili neću? Hoću li se odvažiti da se sagnem i uzmem, ili neću? Jesam li stvor koji strepi ili imam pravo...

– Da ubijate? Imate li pravo da ubijate? – pljesnu Sonja rukama.

– E-eh, Sonja! – klikne on razdražen i htjedne joj nešto odvratiti, ali prezirno zašuti. – Ne prekidaj me, Sonja. Htio sam da ti dokažem samo jedno: da je mene onda đavo navukao, a tek nakon toga mi je objasnio da nisam imao pravo odlaziti onamo, jer sam i ja baš onakva uš kao i svi ostali. Narugao se on meni, pa sam, eto, i došao tebi sada! Primi gosta! Da ja nisam uš, zar bih i došao tebi? Slušaj: kad sam ono išao babi, samo sam dolazio da pokušam... Znaj, dakle!

– I ubili ste, ubili!

– A kako sam ubio? Zar se ovako ubija? Zar tako idu da ubijaju kako sam krenuo ja? Pripovjedit ću ti jednom kako sam pošao! Zar sam ja ubio babu? Sebe sam ubio, a nisam babu! Odmah sam tu i sebe umlatio na sve vijeke!... A tu je babu ubio đavo, nisam ja... Mani se mene, Sonja, mani se! Okani me se! – zavikne on naglo u grčevitu jadu. – Okani me se!

Podlakti se na koljena i stisne glavu dlanovima kao kliještima.

– Ljute li muke! – otrgne se Sonji bolan vapaj.

– Pa što sada da radim, govori! – zapita Raskoljnikov, naglo digne glavu i zagleda se u Sonju, dok mu je lice bilo grdno unakaženo u očajanju.

– Što da se radi! – uzvikne ona, odskoči sa svoga mjesta, a oči joj se, dosad pune suza, odjednom zablistaju. – Ustani! (Uhvati ga za rame, i on ustane, gledajući je gotovo u čudu.) Otiđi odmah, ovog časa, stani na raskršću, pokloni se, poljubi najprije zemlju, koju si oskvrnuo, a onda se pokloni cijelom svijetu, na sve četiri strane, i reci svima naglas: »Ja sam ubio!« Onda će ti Bog opet dati život. Hoćeš li otići? Hoćeš li otići? – zapitkivala ga je, sva dršćući, kao da ju je spopala groznica, a uhvatila ga za obje ruke, krepko ih stisnula i zagledala se žarkim pogledom u njega.

Raskoljnikov se prenerazi, pa i zaprepasti od njena nenadanog zanosa.

– Ti to, Sonja, govoriš o robiji, je li? Zar da se prijavim? – zapita on mrko.

– Da primiš patnju na sebe i da se njom iskupiš, eto to treba.

– Neću! Neću poći onima, Sonja.

– A kako ćeš živjeti, kako ćeš živjeti! I od čega ćeš živjeti? – klikne Sonja. – Zar i možeš sada? Ta kako ćeš govoriti sada s majkom? (Oh, što će od njih, što će od njih sada biti!) Ali, što mi je! Ta ti si već napustio mater i sestru. Već si ih napustio, napustio. Oh, Bože! – cikne ona. – Sve on to zna i sam. Ali kako ćeš, kako ćeš proživjeti bez čovjeka? Što će biti sada od tebe?

– Nemoj djetinjariti, Sonja – progovori Raskoljnikov tiho. – Što sam im skrivio? Zašto da idem! Što da im reknem? To je samo priviđenje... Oni i sami tamane ljude na milijune, i još to smatraju za vrlinu! Varalice su oni i podlaci, Sonja!... Neću otići. I zar da reknem da sam ubio, a da se nisam usudio uzeti novce, nego sam ih skrio pod kamen? – dometne on jetko se smiješeći. – Ta oni će me ismijavati i reći će »Glupan si što nisi uzeo. Kukavica i glupan!« Ništa, ništa neće oni razumjeti, Sonja, i nisu ni dostojni da razumiju. Zašto da idem? Neću otići! Nemoj djetinjariti, Sonja...

– Izmorit ćeš se, izmorit ćeš se – ponavljala je Sonja, u vatrenu preklinjanju, pružajući ruke prema njemu.

– Možda sam ja još i obijedio sebe – napomenu Raskoljnikov mrko, kao u mislima – možda sam ja još čovjek, a nisam uš, te sam prenaglo osudio sebe. Još ću se ja boriti.

Uznošljiv mu se smiješak protisne na usne.

– Toliku muku da mučiš! Ta cijeli život, cijeli život!...

– Naučit ću se ... – odgovori Raskoljnikov mrko, nujno. – Slušaj – započne on nakon časka – mani se plača, vrijeme je radu; došao sam da ti kažem: mene sada traže, love. .

– Ah! – vrisne Sonja uplašena.

– Pa što si vrisnula! Sama želiš da odem na robiju, a sada si se uplašila? Samo im se ja evo ne dam. Još ću se boriti s njima, i ništa mi ne mogu. Nemaju čime bi me istinski osumnjičili. Jučer sam bio u velikoj opasnosti i mislio sam da sam već propao, ali je danas bolje. Sve je njihovo sumnjičenje od dva kraja, to jest, ja mogu njihove objede prevrnuti, jer sam naučio sada... Ali u zatvor će me strpati svakako. Da ne bješe jednog slučaja, možda bi me bili strpali i danas, zacijelo, pa možda će me još i strpati danas... Ali svejedno, Sonja, posjedjet ću i pustit će me, jer nemaju ni jednog pravog dokaza, a neće ni imati, evo ti moje riječi. A ovim što imaju ne mogu oni čovjeka otjerati na robiju. Ali neka... Samo da znaš... Sa sestrom i s majkom ću nastojati tako postupiti kako bih ih razuvjerio i kako ih ne bih uplašio... Sestra je, uostalom, sada, čini se, osigurana... dakle i mati... Eto, to ti je sve. Ali budi na oprezu! Hoćeš li mi dolaziti u zatvor dok budem sjedio?

– O, hoću, hoću!

Sjede oni jedno do drugoga, tužni i ukočeni, kao da su nakon bure izbačeni sami samcati na pustu obalu. Raskoljnikov gleda Sonju i osjeća koliko ga ona voli i, začudo, odjednom mu bude teško i bolno što ga toliko voli. Jest, čudan je i užasan bio taj osjećaj! Idući Sonji osjećao je da mu je ona jedina nada i jedini spas; mislio je da će stresti sa sebe bar jedan dio svojih muka, a sada, kad mu se cijelo njeno srce obratilo, osjetio je i spoznao odjednom da je kudikamo nesretniji nego što je bio prije.

– Sonja – reče joj – nemoj mi dolaziti dok budem u zatvoru.

Sonja ne odgovori, plakala je. Proteče nekoliko časaka. – Imaš li na sebi križ? – zapita ona iznenada, kao da se odjednom sjetila.

On nije odmah razumio pitanje.

– Nemaš, ta nemaš? Na, evo ti ovaj čempresov. Meni je ostao drugi, bakreni, Lizavetin. S Lizavetom sam zamijenila križ: ona mi je dala svoj križ, a ja njoj svoju ikonicu. Sada ću ja nositi Lizavetin križ, a ovaj evo tebi. Uzmi... ta moj je! – molila ga je. – Ta zajedno ćemo patiti, zajedno ćemo i križ nositi!

– Daj! – reče Raskoljnikov.

Nije htio da je ogorči. Ali odmah trgne opet ruku koju je bio pružio za križem.

– Neću sada, Sonja. Bolje će biti poslije – dometne da je umiri.

– Jest, jest, bolje, bolje – prihvati Sonja zanosno. – Kad počne tvoja patnja, onda ćeš ga objesiti. Doći ćeš meni, ja ću ti ga objesiti, pomolit ćemo se i krenut ćemo.

U taj čas kucne netko triput o vrata.

– Sofja Semjonovna, je li slobodno? – začuje se nečiji vrlo poznati, uljudan glas.

Sonja poleti zaplašena prema vratima. U sobu promoli lice bjeloliki gospodin Lebezjatnikov.

V

Lebezjatnikov je, činilo se, bio usplahiren.

– Evo me do vas, Sofja Semjonovna. Oprostite... A i mislio sam da ću vas zateći – obrati se on Raskoljnikovu – to jest, nisam ništa mislio... ništa tako... nego sam baš mislio... Ondje nam je poludjela Katerina Ivanovna – odreže on Sonji, ostavivši Raskoljnikova.

Sonja vrisne.

– To jest, bar se čini tako. Uostalom... mi ondje ne znamo što da radimo, eto tako je. Vratila se ona, istjerali je odnekud, čini se, a možda i izbili... Tako se bar čini... Otrčala starješini Semjona Zahariča, ali ga nije zatekla kod kuće; i on je objedovao kod nekog generala... Pomislite, ona odjurila onamo gdje objeduje... onom drugom generalu – i zamislite – navalila ona, izazvala starješinu Semjona Zahariča, pa još od stola, čini se. Možete i sami zamisliti što se onda zbilo. Nju su, dabome, istjerali, a ona pripovijeda da ga je izgrdila i nešto bacila na nj. To i vjerujem... Ah ne razumijem kako je nisu zatvorili! Sada pripovijeda svima, i Amaliji Ivanovnoj, samo ju je teško razumjeti, viče i batrga se... Ah, da, govori i viče da su je sada svi ostavili, pa će ona uzeti djecu i otići na ulicu s organetom, djeca će pjevati i igrati, ona također, i novce će skupljati i svaki će dan odlaziti generalu pod prozor... »Neka svijet vidi – veli ona – kako plemenita djeca oca činovnika obilaze prosjačeći po ulicama!« Djecu redom tuče, a djeca plaču. Ljonju uči da pjeva »Hutorok«, mališa pleše, Polinu Mihajlovnu također, sve haljine kida; pravi im neke kapice kao glumcima; a ona će nositi tavu i lupati u nju, umjesto glazbe... Ništa neće da čuje... Zamislite, što je to? Nikako ne valja!

Lebezjatnikov bi još i dalje govorio, ali Sonja, koja ga je slušala bez daha, zgrabi ogrtač i šešir i istrči iz sobe, oblačeći se u trku. Raskoljnikov pođe odmah za Sonjom, a za njim i Lebezjatnikov.

– Sigurno je poludjela! – govorio je Raskoljnikovu, izlazeći s njim na ulicu. – Nisam samo htio da uplašim Sofju Semjonovnu, pa sam rekao »čini se«, ali i nema sumnje. Kažu da u sušici iskaču neki čirići na mozgu; žao mi je što ne znam medicinu. Nastojao sam, uostalom, da je uvjerim, ali ona ništa ne sluša.

– Jeste li joj govorili o tim čirićima?

– To jest, nisam baš o čirićima. A i nije ništa razumjela! Ali ja velim: ako čovjeka logički uvjeriš da zapravo ne treba ni zbog čega da plače, on i neće plakati. To je jasno. A zar mislite da neće prestati plakati?

– Bilo bi onda i prelako živjeti! – odgovori Raskoljnikov.

– Dopustite, dopustite; Katerina Ivanovna, razumije se, prilično teško to shvaća; a znate li da su u Parizu izveli već ozbiljne pokušaje ne bi li se ludilo moglo liječiti samim logičnim uvjeravanjem? Jedan je ondje profesor, koji je nedavno umro, ozbiljan znanstvenik, zamislio da se može liječiti ovako: Osnovna mu je ideja da u luđaka zapravo i nema nikakva poremećaja u organizmu, nego je ludilo, da tako reknem, logična zabluda, zabluda u zaključcima, nepravilan pogled na sve oko sebe. On je postupno pobijao bolesnika, pa, zamislite, vele da je postizavao uspjehe! Ali kako je pri tom upotrebljavao tuš, to su rezultati njegova liječenja dabome sumnjivi... Tako se bar čini...

Raskoljnikov ga već odavno nije slušao. Kad je došao do svoje kuće, mahne glavom Lebezjatnikovu i zakrene u vežu. Lebezjatnikov se trgne, ogleda se i pojuri dalje.

Raskoljnikov uđe u svoju sobicu i stane u sredini. »Zašto sam se vratio amo?« Razgleda te žućkaste, otrcane tapete, tu prašinu, svoj ležaj... S dvorišta se razliježe neka oštra, neprestana lupa: kao da nešto negdje zabijaju, neki čavao... Pristupi prozoru, propne se na prste, te je dugo i neobično pozorno gledao u dvorište. Ali dvorište je bilo pusto i nije vidio tko lupa. Lijevo se na kućnom krilu vide otvoreni prozori, a na daskama stoje lončići s jadnom geranijom. Za prozorima je povješana rubenina... Sve je to znao napamet. Odvrati se i sjedne na divan.

Nikada, još nikada nije osjećao da je ovako sam samcat!

Jest, osjetio je ponovno da će možda zaista zamrziti Sonju, i baš sada kad ju je učinio još nesretnijom nego što je bila.

»Zašto joj je došao i tražio njene suze? Kakva mu je prijeka potreba da njoj izjeda život? Oh, podlosti!«

– Ostat ću sam! – izgovori odlučno. – I ona mi neće dolaziti u zatvor!

Za pet časaka digne glavu i nasmiješi se neobično. Bila je to neobična misao: »Možda je na robiji zaista i bolje«, pomisli iznenada.

Nije se sjećao koliko je prosjedio kod kuće, zaokupljen tim neodređenim mislima što su mu se rojile po glavi. Odjednom se otvore vrata i uđe Avdotja Romanovna. Najprije zastane i pogleda ga s praga, kao maloprije on Sonju, onda uđe i sjedne mu sučelice gdje je sjedjela jučer. On je pogleda šuteći i nekako rastreseno.

– Ne srdi se, brate, došla sam samo na časak – reče Dunja. Lice joj je bilo nujno, ali nije bilo mrko. Pogled joj bješe vedar i miran. Vidio je da mu je i ona došla iz ljubavi.

– Brate, sada znam sve, sve. Dmitrij Prokofjič objasnio mi je sve i ispripovijedao. Tebe proganjaju i muče zbog glupe i gnusne sumnje... Dmitrij Prokofjič mi je rekao da nema nikakve opasnosti i da ti ne bi smio strahovati ovoliko. Ne mislim tako i potpuno razumijem da se u tebi uzbunilo sve i da to ogorčnje može ostaviti trag dovijeka. Toga se bojim. Za ono što si nam se otuđio, ne sudim tebi i ne smijem ti suditi, i oprosti mi što sam te prije prekorila. Osjećam i na samoj sebi: kad bi u mene bio toliki jad, i ja bih izbjegavala sve. Majci neću ništa reći o tom, ali ću joj neprestano govoriti o tebi i izručit ću joj tvoju poruku da ćeš vrlo brzo doći. Neka te ne mori briga o njoj, ja ću je umiriti; ali ne mori ni ti nju, nego dođi bar jedanput; sjeti se da ti je mati. A sada sam došla da ti reknem (Dunja poče ustajati), ako ti slučajno budem zatrebala zbog bilo čega, ili ako ustreba tebi... cijeli moj život ili što... zovni me, ja ću doći. Zbogom!

Okrene se odlučno i pođe prema vratima.

– Dunja! – zaustavi je Raskoljnikov, ustane i priđe joj. – Taj je Razumihin, Dmitrij Prokofjič, vrlo dobar čovjek.

Dunja se zacrvenje tek malo.

– Pa! – zapita ona i počeka časak.

– Poslen je čovjek, marljiv, pošten i sposoban da voli snažno... Zbogom, Dunja.

Dunja plane sva, onda se naglo usplahiri.

– Ta što je, brate, zar se zbilja rastajemo zauvijek da mi... spominješ ovakve zavještaje?

– Svejedno... zbogom...

Raskoljnikov se okrene od nje i ode prozoru. Ona postoji časak, pogleda ga nemirno i iziđe uznemirena.

Ne, nije on bio hladan prema njoj. Bio je jedan trenutak (posljednji) kad ga je spopala strahovita želja da je zagrli i da se oprosti s njom, pa i da joj rekne, ali se nije odlučio ni da joj pruži ruku.

»Poslije će možda još i protrnuti kad se sjeti da sam je grlio sada, i reći će da sam joj ukrao poljubac!«

»A hoće li ta izdržati ili neće?« dometne on u sebi nakon nekoliko časaka. »Ne, neće izdržati, takve ne mogu izdržati! Takve ne mogu izdržati nikada...«

I on pomisli na Sonju.

Kroz prozor uđe svježina. Vani se već smrkavalo. Raskoljnikov uzme kapu i iziđe.

Nije mogao, dabome, a nije ni htio da misli na svoju bolest. Ali sve to neprestano uzbuđenje i sva ta duševna strava ne mogoše minuti bez posljedica. Pa ako sada još ne leži u pravoj vrućici, možda je to baš zato jer ga nutarnje, neprestano uzbuđenje podržava još na nogama i pri svijesti, ali nekako umjetno, privremeno.

Lutao je bez cilja. Sunce počelo zapadati. Neka mu se osobita tuga počela javljati u posljednje vrijeme. U njoj nema ništa osobito jetko, bolno; ali ona odiše nečim stalnim, vječnim, nagovješćuje godine tog hladnog jada što ubija, nagovješćuje neku vječnost na »aršinu prostora«. U večernje bi ga doba obično taj osjećaj mučio još i ljuće.

– Eto, pored ovakvih preglupih, sasvim fizičkih boljetica, koje zavise o nekakvu sunčanom zapadu, ded se suzdrži da ne počiniš glupost! Nećeš otići samo Sonji, nego i Dunji! – progunđa on obuzet mržnjom.

Netko ga zove. Raskoljnikov se ogleda; prema njemu hita Lebezjatnikov.

– Pomislite, bio sam kod vas, tražim vas. Pomislite, izvršila je što je naumila, i odvela djecu! Ja i Sofja Semjonovna jedva smo je i našli. Udara u tavu, a djeca moraju plesati. Djeca plaču. Staju na raskršćima i pred trgovinama. Za njima juri glupi svijet. Hajdemo!

– A Sonja? – zapita uzrujan Raskoljnikov, žureći se za Lebezjatnikovom.

– Posve je izbezumljena. To jest, nije Sofja Semjonovna izbezumljena, nego Katerina Ivanovna; uostalom, i Sofja Semjonovna je izbezumljena. A Katerina Ivanovna je posve izbezumljena. Velim vam, doista je poludjela. Otjerat će ih na policiju. Znate i sami kako će to djelovati... Sada su na kanalu kod ...skog mosta, u neposrednoj blizini Sofje Semjonovne. Blizu.

Na kanalu, nedaleko od mosta i dvije kuće dalje od one kuće gdje stanuje Sonja, slegla se skupinica svijeta. Sletjeli se osobito dječaci i djevojčice. Promukao isprekidan glas Katerine Ivanovne čuo se još od mosta. I zbilja je bio neobičan prizor, koji može zanimati uličnu publiku. Katerina Ivanovna je u svojoj pozastaroj haljini, s polusuknenim šalom i s izlomljenim slamnim seširom, koji joj se sav zgužvao i nakrivio, zaista bila posve izbezumljena. Umorila se i zaduhala. Njeno izmoreno sušičavo lice doimalo se bolnije nego ikada (uz to se sušičavi na ulici, na suncu, svagda čini bolesnijim i nakaznijim nego kod kuće), ali njeno uzbuđenje nije prestajalo, i ona se iz časa u čas razdraživala sve ljuće. Leti djeci, viče na njih, nuka ih, uči ih tu pred svijetom kako će plesati i što će pjevati, počinje im tumačiti zašto je to potrebno, očajava što djeca ne razumiju, tuče ih... I ne svršava, nego onda leti publici i ako primijeti iole dobro odjevena čovjeka, koji je stao i gleda, odmah mu počne objašnjavati do čega su eto dotjerana djeca »iz plemenite, može se čak reći, aristokratske kuće«. Ako začuje iz skupine smijeh ili neku zagrižljivu riječcu, odmah navaljuje na bezobraznike i počinje se svađati s njima. Neki se zaista smiju, drugi mašu glavama, a svi redom mogu besplatno gledati ludu ženu i njenu zaplašenu djecu. Tave, o kojoj je govorio Lebezjatnikov, nema tu, Raskoljnikov je bar nije vidio, ali mjesto lupe o tavu, Katerina Ivanovna plješće takt svojim suhim dlanovima, pa tjera Polečku da pjeva, a Ljonju i Kolju da plešu, a uz to želi da pripjeva i sama, ali od kašlja, što je muči, zapinje svagda već kod drugog glasa, zapada zbog toga opet u očaj, proklinje svoj kašalj, pa i plače. Najgore je srde plač i strah Koljin i Ljonjin. Djecu je zaista pokušala da odjene kao što se odijevaju ulični pjevači i pjevačice. Mališi natakla na glavu crveno-bijeli turban, da nalikuje na Turčina. Za Ljonju nije imala kostima, nego joj natakla crvenu pletenu, vunenu kapicu, zapravo noćnu kapu pokojnog Semjona Zahariča, a za kapu zadjenula komadić bijela nojeva pera, što ga je nosila još baka Katerine Ivanovne, a uščuvalo se sve dosad u kovčegu kao obiteljska rijetkost. Polečka je u svojoj običnoj haljinici. Gleda majku uplašeno i zbunjeno, ne miče se od nje, dosjeća se da je mati šenula, i nemirno se ogledava. Ulica i gomila užasno je uplašiše. Sonja neprestano prati Katerinu Ivanovnu, ide za njom, plače i neprestano moli neka se vrati kući. Ali Katerina Ivanovna je neumoljiva.

– Okani se, Sonja, okani se! – viče ona brzoreko, hitno, jedva dišući i kašljući. – I ne znaš što moliš kao da si dijete! Rekla sam ti već da se neću više vratiti onoj pijanoj Njemici. Neka vide svi, cijeli Petrograd, kako milostinju prose djeca plemića koji je cijeli život proslužio vjerno i istinski, pa se može reći da je i umro u službi. (Katerina Ivanovna uspjela je već smisliti tu priču i slijepo povjerovala u nju.) Neka vidi, neka vidi ta ništarija generalčić! A i jesi glupa, Sonja; što da i jedemo sada, je li? Dosta smo te isisali, neću dalje! Ah, Rodione Romanoviču, vi ste to! – uzvikne kad je ugledala Raskoljnikova i poleti njemu. – Molim vas, protumačite toj ludici da se ništa pametnije ne može ni učiniti! I verglaši zarađuju, a nas će odmah svi zamijetiti; doznat će da smo bijedna, plemenita, sirota obitelj, koja je spala na prosjački štap, a taj će generalčić izgubiti mjesto, vidjet ćete! Svaki ćemo mu dan odlaziti pod prozor, a ako se proveze car, ja ću kleknuti, njih ću sve postaviti preda se i pokazati na njih: »Zaštititi, oče!« On je otac sirotama, on je milosrdan, zaštitit će nas, vidjet ćete, a onog generalčića... Ljonja! Tenez-vous droite![1] Ti ćeš, Kolja, odmah plesati opet. Što cmizdriš? Opet on cmizdri! Ta što se bojiš, glupančiću! Bože, što ću s njima, Rodione Romanoviču? Da znate kako su nespretni? Što i da radiš s njima...

Plače gotovo i sama (ali to ne smeta njenoj neprekidnoj, nepresušivoj brzorečici), a pokazuje na djecu koja cmizdre. Raskoljnikov je pokuša nagovoriti neka se vrati i čak reče, kako bi dirnuo u njezino samoljublje, da joj ne priliči hodati ulicama kako verglaši hodaju, kad se sprema da bude ravnateljicom pansiona za plemićke kćeri...

– Pansiona, ha-ha-ha! Na vrbi svirala! – uzvikne Katerina Ivanovna, a nakon smijeha se odmah zakašlje. – Gotovo je, Rodione Romanoviču, nestalo je sanjarije! Svi su nas ostavili! A onaj generalčić... Znate, Rodione Romanoviču, tintarnicu sam bacila na nj – ondje je u lakajskoj sobi stajala na stolu, do arka na kojem se potpisuje, i ja sam se potpisala, bacila i pobjegla. Oh, podlaci, podlaci! Ali pljujem ja, sama ću hraniti sada ove, nikome se neće pokloniti. Dosta smo je mučili. (Ona pokaže na Sonju.) Polečka, koliko ste skupili, pokaži! Što? Svega dvije kopjejke. Oh, gadovi! Ništa ne daju, samo trče za nama isplažena jezika! A što se smije ovaj bukvan? (Ona pokaže na jednoga iz svjetine.) Sve je to zato što Kolja nikako ne shvaća, muka je s njim! Što bi ti, Polečka? Govori sa mnom francuski, parlez-moi français.[2] Ta učila sam te, ta ti znaš nekoliko fraza!... Po čemu će inače primijetiti ovakvi da ste plemenita roda, obrazovana djeca i da niste nipošto onakvi kakvi su svi verglaši; ne prikazujemo mi po ulicama kakva Petrušku[3], nego ćemo otpjevati otmjenu romancu... Ah, da! Što bismo pjevali? Sve me prekidate, a mi... vidite, Rodione Romanoviču, mi smo tu zastali da odaberemo što bismo pjevali – štogod, da i Kolja može otplesati... jer i sami znate da je sve ovo bez pripreme; moramo se dogovoriti da sve valjano uvježbamo, a onda ćemo na Nevski prospekt, gdje je mnogo više svijeta iz višeg društva, pa će nas odmah primijetiti. Ljonja zna Hutorok... Ali svi Hutorok te Hutorok, svi ga pjevaju! Moramo otpjevati štogod mnogo otmjenije... Onda, Polja, što si smislila? Deder bar ti pomozi majci! Samo da nisam pamćenje izgubila, sjetila bih se! Nećemo valjda pjevati: Na husarsku se sablju upirući![4] Ah, deder da otpjevamo francuski: Cinq sous![5] Ta učila sam vas, učila sam vas. A što je glavno, to je francuski, pa će odmah vidjeti da ste plemićka djeca, i to će biti mnogo ganutljivije... Mogli bismo i Malborough s’ va-t-en guerre! jer je to prava dječja pjesmica i u svim je aristokratskim kućama pjevaju kad uspavljuju djecu:

Malborough s’en va-t-en guerre,

Ne sait quand reviendra...[6]

– zapjeva ona. – Ali ne, bolje je Cinq sous! Deder, Kolja, podboči se, brže, ti se, Ljonja, vrti na protivnu stranu, a mi ćemo, ja i Polečka, pripjevati i pljeskati!

Cinq sous, cinq sous

Pour monter notre ménage...[7]

Khi-khi-khi! (Opet se ona sva zatrese od kašlja.) Udesi, Polečka, haljinicu, ramena su ti se spustila – napomenu kroz kašalj, hvatajući dah. – Sada se pogotovo morate vladati pristojno i fino, neka svi vide da ste plemićka djeca. Govorila sam onda da treba dulji struk krojiti i uz to od dva komada. To si ti, Sonja, savjetovala ovako. »Kraće te kraće«, pa eto što je, sasvim smo nakaradile dijete... Pa, opet plačete svi! Ta što vam je, lude! Ded, Kolja, započni brže, brže, brže – ali, kakvo si ti nepodnošljivo dijete!...

Cinq sous, cinq sous –

Opet vojnik! Onda, što bi ti?

I zaista se kroz svijet gurao policajac. Ali uto pristupi neki gospodin u vicmundiru[8] i u kabanici, ozbiljan činovnik od pedesetak godina, s ordenom o vratu (to je Katerini Ivanovnoj bilo vrlo ugodno, a djelovalo je i na redara), te šuteći dade Katerini Ivanovnoj zelenkastu novčanicu od tri rublja. S lica mu se čitala iskrena sućut. Katerina Ivanovna primi i pokloni mu se uljudno, čak svečano.

– Zahvaljujem vam, milostivi gospodine – započne ona uznošljivo. – Uzroci koji su nas naveli... uzmi novce, Polečka. Vidiš, ima plemenitih, velikodušnih ljudi, koji su odmah voljni da pomognu bijednoj plemkinji u nesreći. Vidite, eto, milostivi gospodine, plemićke sirote, s aristokratskim vezama, može se čak reći... A onaj generalčić sjedi i jede lještarku... nogama je zatoptao što ga bunim... »Vaša preuzvišenosti – velim – zaštitite sirote, jer vi znate – velim – pokojnog Semjona Zahariča, a pošto je najpodliji od sviju podlaca na sam dan njegove smrti oklevetao rođenu mu kćer...« Opet taj vojnik! Zaštitite nas! – zavikne ona činovniku. – Što hoće taj vojnik? I iz Meščanske smo ulice pobjegli od jednog ovamo... pa, što ćeš, glupane!

– Zato, jer je to zabranjeno po ulicama. Nemojte izvoditi nevaljalštine!

– Sam si nevaljalac! Baš da i hodam s organetom, pa što se to tiče tebe?

– Što se tiče organca, za to treba dozvola, a vi ste evo već i ovako svijetu na smutnju. Gdje stanujete?

– Kakva dozvola? – zacikne Katerina Ivanovna. – Danas sam pokopala muža, kakva dozvola!

– Gospođo, gospođo, smirite se – započne činovnik. – Hajdemo, ja ću vas odvesti... Ovdje među svijetom ne dolikuje... vi ste bolesni...

– Milostivi gospodine, milostivi gospodine, vi ne znate ništa! – uzviče se Katerina Ivanovna. – Mi ćemo na Nevski prospekt... Sonja, Sonja! Ta gdje je ona! I ona plače! Ta što vam je svima?... Kolja, Ljonja, kamo ćete? – zapita odjednom uplašena. – Oh, glupa djeca! Kolja, Ljonja, kamo će oni!...

Posrijedi je bilo to da su se Kolja i Ljonja posve uplašili od te ulične skupine i od ispada šenute majke, a kad, napokon, ugledaše vojnika, koji hoće da ih zgrabi i nekamo odvede, uhvate se kao po dogovoru za ručice i potrče. Jaučući i plačući poleti jadna Katerina Ivanovna za njima. Bilo ju je tužno i žalosno gledati kako trči i plače i guši se, gubeći dah. Sonja i Polečka polete za njom.

– Vrati ih, Sonja, vrati! – Oh, glupa, nezahvalna djeca! Polja! Hvataj ih... Ta za vas ja...

Ona se u trku spotakne i padne.

– Okrvarila se! Oh, Bože! – zajaukne Sonja naginjući se nad nju.

Svi se slete i zgrnu oko nje. Raskoljnikov i Lebezjatnikov pritrče među prvima; pohiti i činovnik, a za njim i redar koji progunđa: »Uh, ti!« i mahne rukom, sluteći da će se izleći neka neprilika.

– Odlazite! Odlazite! – rastjerivao je on svijet što je bio navalio.

– Umire! – zavikne netko.

– Poludjela je! – progovori drugi.

– Očuvaj bože! – reći će neka žena križajući se. – Jesu li ulovili djevojčicu i derana? Eno ih vode, starija ih je sestra stigla... Sumanuti su eto!

Ali kad valjano razgledaše Katerinu Ivanovnu, razabraše da se ona nije nipošto ugruhala o kamen, kako je pomislila Sonja, nego joj je iz prsiju udarila na usta krv što je okrvarila pločnik.

– To mi je poznato, viđao sam – promrmlja činovnik Raskoljnikovu i Lebezjatnikovu – to je sušica: udari tako krv i zaguši. U jedne moje rođakinje još sam nedavno vidio, pa tako, čaša i pol. . . odjednom... A što se može, brzo će umrijeti.

– Ovamo, ovamo, meni! – poče moliti Sonja. – Evo tu ja stanujem!... Evo ta kuća, što je odavde... Meni, brže, brže!... – salijeće ona sve. – Pođite po doktora... Oh, bože!

Činovnik se pobrine da se sve uredi; čak i redar pomogne da odnesu Katerinu Ivanovnu. Unesu je gotovo mrtvu Sonji i polože na krevet. Neprestano je krvarila, ali kao da joj se vraćala svijest. U sobu uđu, istodobno, osim Sonje, Raskoljnikov i Lebezjatnikov, činovnik i policajac, pošto je najprije rastjerao skupinu iz koje su ih neki ljudi dopratili do samih vrata. Polečka uvede za ruke Kolju i Ljonju, koji su drhtali i plakali. Okupe se i Kapernaumovi: on, hrom i posve iskrivljen, čovjek čudna lika, četinave nakostriješene kose i zalizaka, njegova žena, uvijek nekako zaplašena izraza, i nekoliko njihove djece, ukočenih lica od neprestana čuđenja i razjapljenih usta. U toj publici se pojavi iznenada i Svidrigajlov. Raskoljnikov ga pogleda u čudu, ne razumijevajući otkud se on stvori, jer ga u skupini nije vidio.

Spomenuše doktora i svećenika. Činovnik šapne doduše Raskoljnikovu da doktora zacijelo i ne treba više, ali ipak pošalje po njega. Otrči sam Kapernaumov.

Dotle je Katerina Ivanovna predahnula i krvarenje prestalo načas. Gledala je boležljivim, ali upornim, pronicavim pogledom blijedu, drhtavu Sonju, koja joj je rupcem brisala kapi znoja s čela; napokon zamoli da je pridigne. Posade je na postelji i pridrže je s obadvije strane.

– Gdje su djeca? – zapita slabim glasom. – Jesi li ih dovela, Polja? Oh, lude... Ta što ste otrčali... Oh!

Krv joj je još bila na usahlim usnama. Prijeđe pogledom uokolo, ogledavajući se.

– Ovdje, dakle, stanuješ, Sonja! Ni jedan jedini put nisam bila kod tebe... sada se dogodilo!.. .

Pogleda je pogledom punim bola.

– Isisali smo mi, Sonja, tebe... Polja, Ljonja, Kolja, hodite... Evo ih svih, Sonja, uzmi ih... iz ruku u ruku... a meni je kraj!... Odigrala sam! Ha! ... Spustite me da bar umrem mirno...

Spuste je opet na uzglavlje.

– Što? Svećenika?... Ne treba... Zar imate koji suvišni rubalj?... Nemam ja grijeha!... Bog mi i bez toga mora oprostiti... Zna i sam koliko sam patila!... A ako ne oprosti, i ne treba!...

Nemirno ju je bunilo zaokupljalo sve jače i jače. Čas se trgala, šibala očima uokolo, poznavala ih sve na trenutak, ali odmah bi joj bunilo odmjenjivalo svijest. Disala je hriputIjivo, teško, kao da joj nešto klokoće u grlu.

– Velim mu: »Vaša preuzvišenosti!« – uzvikivala je i predisala iza svake riječi. – Ta Amalija Ludvigovna... ah! Ljonja, Kolja! Podbočite se, brže, brže, glissez, glissez, pas de basque![9] Lupkaj nožicama... Budi dražesno dijete!

Du hast Diamanten und Perlen...[10]

Kako je dalje? Da zapjevamo...

Du hast die schönsten Augen...

Mädchen, was willst du noch mehr...[11]

Pa da, dabome, was willst du mehr, bijes bi se sjetio!.... Ah, da, evo još:

Za podnevne žege, u dolini Dagestana...[12]

Ah, kako sam voljela... Voljela sam i obožavala sam tu romancu, Polečka!... Znaš, tvoj ju je otac... pjevao dok je još bio zaručnik... Oh, oni dani!... Da zapjevamo, da zapjevamo! Ali kako je, kako je... zaboravila sam... ta sjetite me kako je.

Bila je neobično uzbuđena i silom je htjela da se pridigne. Naposljetku zapjeva strašnim, promuklim, isprekidanim glasom, uzvikujući i gubeći dah uz svaku riječ, kao u nekoj prepasti što raste.

Za podnevne žege... u dolini... Dagestana!

S olovom u grudima!...

Vaša preuzvišenosti! – zavapi ona opet prodornim vapajem i brizne u plač. – Zaštitite sirote! Sjetite se gostoljublja pokojnog Semjona Zahariča!... Može se čak reći, aristokratskog!... Ha! – trgne se, pribra se, stane prestravljena promatrati sve redom i pozna odmah Sonju. – Sonja, Sonja! – progovori ona krotko, umiljato, kao da se začudila što je vidi pred sobom. – Sonja, mila, zar si i ti ovdje? Opet je pridignu.

– Dosta je!... Vrijeme je!... Zbogom, jadnice!... Premorili su kljuse!... Pretrglo se! – zavikne očajno i bijesno pa grune glavom o uzglavlje.

Opet se onesvijesti, ali ta nesvjestica ne potraja dugo. Blijedožuto isušeno njeno lice zavrati se natrag, usta se razjape, noge se grčevito otegnu. Ona uzdahne duboko, duboko, i izdahne.

Sonja se baci na njen leš, obujmi je rukama, priljubi se glavom uz pokojničine uvele grudi i onesvijesti se tako. Polečka se svali do majčinih nogu, ljubeći ih i ridajući. Kolja i Ljonja, koji još ne razumiju što se dogodilo, ali slute da je nešto strahovito, uhvatili se obadvjema rukama za ramena, zgledali se, to obadvoje u isti trenutak zinuli i udarili u plač. Obadvoje su još u kostimima: jedno s turbanom na glavi, a drugo s kapicom za koju je zadjenuto nojevo pero.

Ali otkud se ona »pohvalnica« našla odjednom na postelji Katerine Ivanovne? Leži odmah do nje na uzglavlju; Raskoljnikov je smotri.

On ode do prozora. Priskoči mu Lebezjatnikov.

– Umrla je! – reče Lebezjatnikov.

– Rodione Romanoviču, moram vam reći dvije-tri vrlo važne riječi – priđe mu Svidrigajlov. Lebezjatnikov mu odmah ustupi mjesto i učtivo se ukloni. Svidrigajlov odvede začuđenog Raskoljnikova još dublje u kut.

– Svu tu nepriliku, to jest pogreb i drugo, primam na se. Znate, ovdje su novci, a ja sam vam rekao da ih imam previše. Ovo dvoje mališa i tu Polečku smjestit ću u koje bolje sirotište, te ću za svako položiti, do punoljetnosti, po tisuću i pol, da Sofja Semjonovna bude potpuno mirna. A i nju ću izvući iz ponora, jer ona je dobra djevojka, je li? Pa, isporučite, dakle, Avdotji Romanovnoj da sam evo ovako upotrijebio njenih deset tisuća.

– Kakvi su vas ciljevi nagnali na ovakvo dobročinstvo?

– E-eh! Nepovjerljivi čovječe! – nasmije se Svidrigajlov. – Ta rekao sam da su mi ti novci suvišni. Pa zar ne dopuštate da je to jednostavno iz čovječnosti? Ta nije ona bila »uš« (on upre prstom u kut gdje pokojnica leži), kao neka baba lihvarka. Pa, recite i sami, pa »zar da zaista Lužin živi i čini nevaljalštine ili da ona umre?« A ako ja ne pomognem, »Polečka, će, na primjer, krenuti tim istim putem...«

Te je riječi izgovorio kao da nekako veselo, obješenjački namiguje, a nije skidao očiju s Raskoljnikova. Raskoljnikov problijedi i protrne, slušajući svoje rođene riječi što ih je rekao Sonji. Uzmakne naglo i pogleda divlje Svidrigajlova.

– O-otkud vi znate? – zapita on jedva dišući.

– Pa ja stanujem tu kod madame Reslih, samo nas zid dijeli. Ovdje je Kapernaumov, a ovdje madame Reslih, stara odana prijateljica. Susjed sam.

– Vi?

– Ja – nastavi Svidrigajlov tresući se od smijeha – i uvjeravam vas svojim poštenjem, premili Rodione Romanoviču, da ste me neobično zainteresirali. Ta rekoh vam da ćemo se zbližiti, prorekao sam vam to – pa smo se eto i zbližili. I vidjet ćete kako sam ja zgodan čovjek. Vidjet ćete da se sa mnom još može živjeti...

[1] Drži se uspravno!

[2] Govori sa mnom francuski.

[3] Ruski lakrdijaš u crvenoj haljini i s crvenom kapom na glavi.

[4] Pjesma na riječi K. N. Batju{kova; uglazbio, vjerojatno, Viljegorski.

[5] »Pet sua«.

[6] Malborough kreće u rat,

Ne zna se kad će se vratiti.

Popularna šaljiva francuska pjesmica, koja se spominje i u »Ratu i miru«.

[7] Pet sua, pet sua,

Da osnujemo kućanstvo.

[8] Odora civilnih činovnika.

[9] Klizite, klizite, baskijskim korakom.

[10] Ti imaš dijamante i bisere.

[11] Ti imaš najljepše oči... Djevojko, i što bi više htjela... – Popularna romanca na Heineove riječi.

[12] Poznata romanca skladana na riječi iz Ljermontovljeve pjesme »San«.

ŠESTI DIO

I

Za Raskoljnikova nastadoše neobični dani: kao da je pala pred njim magla i zatočila ga u bezizlaznu, tešku samoću. Sjećajući se tog vremena poslije, nakon duge razmačice, nagađao je da mu se gdjekada mračila svijest, i da je to trajalo, uz neke prekide, sve do konačne katastrofe. Bio je tvrdo uvjeren da se u mnogom bunio tada, na primjer, u roku i vremenu nekih događaja. Bar je poslije, kad se sjećao i nastojao da objasni sebi to čega se sjeća, mnogo doznao o sebi samom, tada već na temelju obavijesti što ih je dobio od drugih osoba. Miješao je, na primjer, jedan događaj s drugim, a drugi opet smatrao za posljedicu kakva događaja koji je postojao samo u njegovoj mašti. Gdjekada ga je zaokupljalo boležljivo i mučno uzbuđenje, pa se čak prevraćao i u panični strah. Ali se sjećao također da je bivalo časaka, sati, pa možda i dana, punih apatije, koja ga je zaokupljala kao protivnost pređašnjemu strahu – apatije, nalik na ono boležljivo, ravnodušno raspoloženje u gdjekojih ljudi na samrti. Uopće, za tih posljednjih dana kao da je i sam nastojao da izbjegne jasnom i potpunom poimanju svoga raspoloženja; neke svakidašnje činjenice, koje iziskuju da budu odmah objašnjene, osobito su ga tištale; još kako bi se volio osloboditi i umaći nekim brigama, a kad bi ih zaboravio, zaprijetila bi mu potpuna, neizbježna propast s obzirom na njegov položaj.

Osobito ga je uznemirivao Svidrigajlov: moglo bi se čak i reći da je nekako zastao na Svidrigajlovu. Otkad mu je Svidrigajlov u Sonjinoj sobi, na samrtnom času Katerine Ivanovne, izrekao one i suviše grozne i suviše jasne riječi, kao da se prekinuo redovit tijek njegovih misli. Ali, iako ga je ta nova činjenica izvanredno uznemirila, ipak se nije žurio da razjasni šta je posrijedi. Gdjekada, kad bi se našao gdjegod u dalekom, zabitnom gradskom kraju, u nekoj jadnoj gostionici sam za stolom, u mislima, i ne znajući pravo kako je dospio ovamo, iznenada bi mu na um padao Svidrigajlov: iznenada bi i suviše jasno i uzbuđeno shvaćao da bi se morao što prije dogovoriti s tim čovjekom i jednom zauvijek riješiti sve što se može riješiti. Jednom je otišao nekamo iza mitnice i onda zamislio da tu očekuje Svidrigajlova i da su tu urekli sastanak. Drugi se put opet probudio pred zoru negdje na zemlji, među grmljem, te nije gotovo nikako mogao da dokuči kako je zabasao ovamo. Uostalom, za ta dva-tri dana nakon smrti Katerine Ivanovne već je dvaput bio sa Svidrigajlovom, gotovo uvijek u Sonjinu stanu, kamo je dolazio nekako nasumce, ali gotovo svagda na časak. Pala bi među njima pokoja riječ, ali ni jedan jedini put nisu govorili o onome glavnom, kao da je samo po sebi uglavljeno među njima da će privremeno šutjeti o tom. Tijelo Katerine Ivanovne ležalo je još u lijesu. Svidrigajlov je određivao sve i brinuo se za pogreb. I Sonja je bila vrlo zaposlena. Na posljednjem je sastanku Svidrigajlov rekao Raskoljnikovu da je za djecu Katerine Ivanovne sve uredio, i zgodno uredio; preko nekih svojih veza našao je neke ličnosti, uz čiju mu je pomoć pošlo za rukom da sve troje siročadi smjesti odmah u zavode koji su vrlo podesni za njih; tomu su mnogo pripomogli i novci što je položio za njih, jer je kudikamo lakše smjestiti siročad s kapitalom, nego siromašnu siročad. Reče nešto o Sonji, obeća da će ovih dana svrnuti kako god sâm Raskoljnikovu i spomene da bi se »želio posavjetovati, da bi se morao razgovarati, da ima takvih poslova...« Taj razgovor se vodio u trijemu na stubištu. Svidrigajlov uporno gledaše Raskoljnikovu u oči, malo pošuti, a onda snizi glas i upita:

– Što ste tako izgubili glavu, Rodione Romanoviču? Zaista jeste! Slušate i gledate, a kao da i ne razumijevate. Priberite se! Deder da se porazgovaramo; šteta samo što imam mnogo posla, i tuđeg i svog... Eh, Rodione Romanoviču – dometne on – svakom čovjeku treba zraka, zraka... U prvom redu!

Ukloni se brže da propusti svećenika i crkvenjaka, koji uđoše u vežu. Došli oni da služe zadušnice. Po Svidrigajlovljevom nalogu zadušnice su služili točno dvaput na dan. Svidrigajlov ode svojim putem. Raskoljnikov postoja, razmisli i uđe onda za svećenikom u Sonjin stan.

Stane na vratima. Služba započne, tiho, svečano, žalobno. U spoznaji o smrti i nazočnosti smrti bilo je svagda za njega nešto teško, mistički užasno, još od djetinjstva; a i odavno već nije slušao zadušnice. Ali bilo je tu još nešto drugo, i suviše strašno i uzbudljivo. Gledao je djecu; sva ona kleče kraj lijesa, Polečka plače. Iza njih se moli Sonja, tiho i kao da zaplašeno plače. »A eto ona me nije za tih dana ni jedan jedini put pogledala i nije mi ni riječi rekla«, pomisli odjednom Raskoljnikov. Sunce je jasno osvjetljavalo sobu; iz kadionice se uzvijao gusti dim; svećenik molio: »Upokoj, gospodi!« Raskoljnikov odstoji cijelu službu. Kad je svećenik blagosivljao i opraštao se, nekako se čudno ogledavao. Poslije službe pristupi Raskoljnikov Sonji. Ona ga iznenada uhvati za obje ruke i povije glavu prema njegovu ramenu. Ta brza prijateljska kretnja baci Raskoljnikova u dvoumicu; bilo mu je čudno: što? ni najmanje mržnje, ni najmanjeg gađenja ona ne osjeća prema njemu, ruka joj nimalo ne dršće! To je već nekakvo bezgranično osobno poniženje. Tako je bar on shvatio. Sonja nije ništa govorila. Raskoljnikov joj stisne ruku i iziđe. Bilo mu je strašno teško. Kad bi mogao toga časa otići bilo kamo i ostati sam samcat, čak i cijeli život, on bi sebe smatrao sretnim. Ali baš u posljednje vrijeme, iako je gotovo uvijek bio sam, nikako nije mogao da osjeti da je sam. Ponekad bi izlazio iz grada, odlazio na glavnu cestu, jedanput je otišao čak i u neki gaj; ali što je zabitnije bilo mjesto, to je jače osjećao nečiju blisku i uzbudljivu nazočnost, nešto što nije tako strašno, ali što veoma razdražuje, pa se brže vraćao u grad, pomiješao se među svijet, ulazio u gostionice, u krčme, odlazio na Starežarsko tržište, na Sijenski trg. Tu mu je bilo nekako lakše i samotnije. U jednoj su javnoj kuhinji, bila je predvečer, pjevali pjesme; prosjedio je ondje cijeli sat slušajući, i sjećao se da mu je čak vrlo ugodno bilo. Ali potkraj se poče opet uzrujavati, kao da ga je počela gristi savjest: »Evo sjedim, slušam pjesme, a zar moram to raditi!« pomisli on. Uostalom, odmah se sjeti da ga i ne uznemiruje jedino to; ima nešto što traži da odmah bude riješeno, ali se ne može ni jasno razabrati, ni iskazati riječima. Sve se sklupčalo kao u klupko. »Ta bolja je ma kakva borba! Bolje je da opet Porfirij... ili Svidrigajlov... Da izbije što brže opet kakav izazov, bilo čiji napadaj... Da! da!« mislio je. Iziđe iz javne kuhinje i gotovo potrči trkom. Misao na Dunju i majku natjerala ga, bogzna zašto, u paničan strah. I te se noći probudio pred zoru u grmlju, na Krestovskom otoku, sav prozebao, u groznici: krene kući i stigne onamo već rano izjutra. Nakon nekoliko sati sna prođe ga groznica, ali se probudi vrlo kasno; bila su već dva sata poslije podne.

Sjeti se da je taj dan određen za pokop Katerine Ivanovne, te se obraduje što nije bio. Nastasja mu donese jelo, pa je jeo i pio s velikim tekom, gotovo pomamno. Glava mu je bila vedrija, i on sam mirniji nego za posljednja tri dana. Čak se i malo začudio što ga je onako spopadao panični strah. Vrata se otvore i uđe Razumihin.

– Ah! Jede, nije, dakle, bolestan! – reče Razumihin, uzme stolicu i sjedne za stol sučelice Raskoljnikovu. Bio je uzrujan i nije ni pokušavao da to sakrije. Govorio je očito mrzovoljno, ali se nije žurio i nije osobito dizao glas. Moglo bi se pomisliti da je u sebi stvorio neku osobitu, čak jedinstvenu nauku. – Slušaj! – započne on odlučno. – Do đavola svi skupa, ali po ovom što vidim sada, vidim jasno da ništa ne shvaćam; nemoj možda misliti da hoću da te ispitujem. Pljujem ja na to! Da mi počneš sam otkrivati sada sve vaše tajne, ne bih možda ni slušao, nego bih pljunuo i otišao. Došao sam samo zato da osobno i konačno doznam: je li istina, ponajprvo, da si lud? O tebi, vidiš, postoji uvjerenje (pa, ondje, negdje) da si možda lud ili vrlo sklon tome. Priznajem, i ja sam bio vrlo sklon da podržim to mišljenje, jer sam mislio, prvo, po tvojim glupim i donekle gnusnim djelima, koja se ničim ne mogu objasniti, a drugo, po tvom nedavnom vladanju prema majci i sestri. Samo izmet i podlac, ako nije lud, mogao bi ovako postupiti s njima kako si ti postupio; ti si dakle... lud...

– Kad si bio s njima?

– Maloprije. A ti ih odonda nisi vidio? Molim te, reci kuda ti to lutaš, već sam tri puta svraćao tebi. Majka je od jučer ozbiljno bolesna. Bila je naumila doći tebi; Avdotja Romanovna je počela zadržavati; ali ona neće ni da sluša: »Ako je on bolestan – veli – ako mu se pamet muti, tko će mu i pomoći ako neće mati?« Došli mi svi ovamo, jer je samu ne možemo ostaviti. Sve do tvojih smo je vrata molili da se umiri. Ušli mi, ali tebe nema: eto tu je ona sjedjela. Prosjedjela deset časaka, a mi stajali do nje i šutjeli. Ustala, te će: »Ako on odlazi od kuće, ako je, dakle, zdrav, pa je na mater zaboravio, onda ne priliči materi i sramota joj je stajati na njegovu pragu i moliti njegovu nježnost kao milostinju.« Vratila se kući i pala u postelju; sada je u vrućici: »Vidim – veli – za svoju on ima vremena«. Ona misli da je ta svoja – Sofja Semjonovna, tvoja zaručnica, ljubavnica, i već ne znam što. Otišao sam odmah Sofji Semjonovnoj, jer htjedoh, brate, sve da saznam – došao, a vidim: stoji lijes, a djeca plaču. Sofja Semjonovna im podešava žalobne haljinice. Tebe nema. Pogledao sam, ispričao se, otišao, pa i javio to Avdotji Romanovnoj. Sve je to dakle besmislica, i nema tu nikakve svoje, nego si ti, po svoj prilici, lud. A ti evo sjediš i ždereš kuhanu govedinu, kao da tri dana nisi jeo. I luđaci jedu doduše, ali sve ako mi nisi rekao ni riječi, ti... nisi lud! Na to ću se zakleti. Doista nisi lud. Do đavola dakle svi, jer tu je nekakva tajna, neko prešućivanje, a ja nisam nakan razbijati glavu o vašim tajnama. Samo sam evo došao da se ispsujem – završi on ustajući – da iskalim srce, a znam što ću sada.

– Pa što ćeš sada?

– A što te se tiče što namjeravam?

– Pazi, udarit ćeš u piće!

– Kako... kako si to dokučio?

– Baš i jest čudo!

Razumihin pošuti časak.

– Uvijek si bio vrlo razuman čovjek i nikada nisi bio lud – napomenu on iznenada vatreno. – Istina je: udarit ću u piće! Zbogom!

I on se pokrene da ode.

– Prekjučer sam, čini mi se, govorio sa sestrom o tebi, Razumihine.

– O meni... A gdje si mogao biti s njom prekjučer? – zastane naglo Razumihin, pa i problijedi malo. Moglo se naslutiti da mu je srce polako i jedva zakucalo u grudima.

– Došla je ovamo, sama, tu je sjedjela, govorila je sa mnom.

– Ona!

– Jest, ona!

– A što si ti govorio... mislim, o meni?

– Rekao sam joj da si veoma valjan, čestit i radin čovjek. Da je voliš, nisam joj govorio, jer to zna i sama.

– Zna i sama?

– Kako ne bi znala. Kamo god ja krenuo, ma što mi se dogodilo, ti bi ostao njihovom providnošću. Predajem ih, da tako reknem, tebi, Razumihine. Govorim to, jer dobro znam koliko je voliš, i jer sam uvjeren o čistoći tvog srca. Znam također da i ona tebe može voljeti, pa možda te već i voli. Sada odluči sam kako ti se čini najbolje, hoćeš li ili nećeš udariti u piće?

– Roćka... Vidiš... Ah, do đavola! A kamo ti namjeravaš krenuti? Slušaj, ako je sve to tajna, onda ništa! Ali ja... ja ću doznati tajnu... I uvjeren sam da je to, zacijelo, nekakva glupost i pusta tričarija, i da si to sam spetljao. Uostalom, ti si divan čovjek! Divan čovjek!...

– A baš htjedoh dometnuti, ali si me prekinuo: vrlo si dobro napomenuo ono nedavno da ne treba istraživati te skrivene tajne. Ostavi to privremeno, i ne vodi brigu. Sve ćeš pravovremeno doznati, baš onda kad bude trebalo. Jučer mi je rekao jedan čovjek da čovjeku treba zraka, treba zraka, zraka! Namjeravam otići odmah do njega i doznati što on pod tim razumijeva.

Razumihin se zamislio, uzrujao i promozgao.

»To je politički zavjerenik! Zacijelo! I on je pred nekim odlučnim korakom – zacijelo! Ne može drugačije ni biti i... i Dunja zna...« pomisli on odjednom.

– Avdotja Romanovna ti dolazi dakle – reče Razumihin, skandirajući riječi – a ti hoćeš da se sastaneš s čovjekom koji veli da treba više zraka, zraka i... dakle je i to pismo... nešto odatle, iz tog istog – završi on kao da govori sam sebi.

– Kakvo pismo?

– Dobila je neko pismo, danas, vrlo ju je uzrujalo. Vrlo. Isuviše. Počeo sam govoriti o tebi, a ona me zamolila da šutim. Onda... onda mi je rekla da ćemo se možda nabrzo rastati, onda mi počela na nečem srdačno zahvaljivati; onda otišla u svoju sobu i zaključala se.

– Pismo je dobila? – zapita opet Raskoljnikov.

– Jest, pismo; a zar nisi znao? Hm!.. .

Obadvojica pošute.

– Zbogom, Rodione. Neko sam, brate... vrijeme... uostalom, zbogom, vidiš, neko se... vrijeme... Pa, zbogom! Moram i ja ići. Neću piti. Sada nije potrebno... Koješta govoriš!

Žurio se, ali kad je već izlazio i već gotovo zatvorio za sobom vrata, otvori ih i opet reče, gledajući nekamo u stranu:

– Zbilja! Sjećaš li se onog ubojstva, pa, Porfirija, one babe? Znaj, dakle, da se pronašao taj ubojica, sam je priznao i sve je dokaze dao. To je baš jedan od onih radnika ličilaca, pomisli, sjećaš se, još sam ih branio? Ne bi vjerovao, on je namjerice, samo da svijetu zamaže oči, upriličio cijeli onaj prizor, tučnjavu i smijeh s drugom na stubama, kad su se penjali pazikuća i ona dva svjedoka. Tolika lukavština, tako sabran duh u ovakva šteneta! Teško je povjerovati, ali je on sam objasnio, sam je priznao sve! I kako sam nasjeo! Što ćeš, to je, po mom mišljenju, veleum pretvorstva i domišljatosti, veleum u pravničkom zamazivanju očiju – čemu dakle da se čudimo osobito! Zar nema takvih? A što je bio preslaba značaja da izdrži te priznao, zato mu vjerujem još i više. Vjerojatnije je!... Ali kako sam, kako sam onda nasjeo! Za njih sam se bio upeo iz petnih žila!

– Reci, molim te, kako si to doznao i čemu te to zanima ovoliko? – zapita Raskoljnikov očito uzbuđen.

– Baš koješta! Zašto me zanima! I pitaš!... Između ostalog, doznao sam od Porfirija. Uostalom, od njega sam gotovo sve i doznao...

– Od Porfirija?

– Od Porfirija.

– A što... što on kaže? – zapita Raskoljnikov zaplašen.

– On mi je to divno razjasnio. Psihološki razjasnio, po svome.

– Razjasnio? Sam ti je razjašnjavao?

– Sam, sam; zbogom! Poslije ću ti pripovjediti još koješta, a sada imam posla. Ono... neko vrijeme sam i ja mislio... Ali što; poslije!... Čemu bih se sada opijao? Opio si me i bez vina. Ta ja sam pijan. Roćka! Bez vina sam pijan sada, pa zbogom. Svrnut ću tebi; naskoro.

Ode on.

»To je, to je politički zavjerenik, zacijelo, zacijelo!« zaključi Razumihin napokon u sebi kad je polako silazio niza stube. – »I sestru je uvukao; to bi potpuno, potpuno odgovaralo značaju Avdotje Romanovne. Započeli bi sastancima!... A i ona mi je natuknula... Po mnogim njenim riječima... i riječima... i aluzijama izlazi sve baš ovako! A i kako bih inače objasnio sav taj zamrsak! Hm! A ja sam bio mislio... Oh, bože, što sam mislio. Jest, smutila mi se bila pamet, i ja sam pred njim kriv! On mi onda kod svjetiljke u hodniku smutio pamet. Pi! Kakvu sam gadnu, podlu misao zamislio! Junačina je Nikolka što je priznao... A kako se sada objašnjava i sve pređašnje! Njegova tadašnja bolest, svi kojekakvi njegovi čudni postupci, pa i prije, prije, još na sveučilištu, kako je bio vazda mrk, mrgodljiv... Ali što znači sada ono pismo? I tu je možda nešto. Od koga je to pismo? Sumnjam. Hm! Sve ću to dokučiti«.

Sjeti se i shvati sve ono o Dunečki i srce mu zamre. Trgne se i poleti.

Čim je bio otišao Razumihin, Raskoljnikov ustane, okrene se prozoru, udari u jedan kut, u drugi, kao da je zaboravio kako mu je tijesna rupčaga i... sjedne opet na divan. Kao da se sav preporodio; opet borba – našao se, dakle, izlaz.

Jest, našao se, dakle, izlaz! I suviše se bilo već sve sleglo i zagušilo, počelo bolno gnjesti, omaglica ga neka spopadala. Još od onog prizora s Mikolkom kod Porfirija počeo je gubiti dah u tjeskobi, ne videći izlaza. Nakon Mikolke zbio se istog dana onaj prizor kod Sonje, a nije ga odigrao ni završio nipošto, nipošto onako kako je prije zamišljao... klonuo je, dakle, naglo i posve! Odjednom! I složio se onda sa Sonjom, složio se; srcem se složio da ne može ovako živjeti sam samcat s takvim djelom na duši! A Svidrigajlov? Svidrigajlov? Svidrigajlov je zagonetka... Svidrigajlov ga uznemiruje, istina je, ali nekako drugačije. I sa Svidrigajlovom će se možda još boriti. Svidrigajlov je možda ishod, ali Porfirij je nešto drugo.

Porfirij je, dakle, sam objašnjavao Razumihinu, psihološki mu objašnjavao! Opet je počeo da provodi svoju prokletu psihologiju! Baš Porfirij! Zar da je Porfirij ma i na časak povjerovao da je Mikolka kriv nakon onog što je onda bilo među njima, nakon onog prizora oči u oči prije Mikolke, čemu nema nikakva valjana objašnjenja osim jednog? (Raskoljnikovu je tih dana nekoliko puta iskrsnuo u glavi, samo iskidan, cijeli taj prizor s Porfirijem; ne bi mogao podnijeti da se sjeti cijelog.) Za to su vrijeme među njima pale takve riječi, došlo do takvih kretnji i gesta, izmijenili se takvi pogledi, izrečeno je štošta takvim glasom, došlo do takvih granica, da nakon toga Mikolka ne može (koga je Porfirij, od prve riječi i kretnje progledao skroz naskroz), ne može Mikolka uzdrmati sâm temelj njegova uvjerenja.

»A što! Čak je i Razumihin počeo sumnjati! Onaj prizor u hodniku, kraj svjetiljke, nije, dakle, prošao bez traga. Poletio on, eto, Porfiriju... Ali što ga je taj počeo ovako varati? Kakav ima cilj da Razumihina navraća na Mikolku? Ne, on je svakako nešto zamislio; tu su neke namjere, ali kakve? Od onog je jutra prošlo, doduše, mnogo vremena – i suviše mnogo, a Porfiriju nema ni glasa ni traga. To je, dabome, i gore ...« Raskoljnikov uzme kapu i pođe zamišljen iz sobe. Ovo mu je za sve to vrijeme prvi dan kad osjeća da je bar pri zdravoj svijesti. »Moram završiti sa Svidrigajlovom – mislio je – pošto-poto, što brže; i on, čini mi se, čeka da mu sam dođem.« I u taj mu tren navre iz umornog srca tolika mržnja da bi možda bio podoban ubiti jednog od te dvojice: Svidrigajlova ili Porfirija. Osjetio je bar da bi to mogao učiniti, ako ne sada, a ono poslije. »Vidjet ćemo, vidjet ćemo!« ponovi on u sebi.

Ali tek što je otvorio vrata u hodnik, sudari se sa samim Porfirijem. Ulazi on u njegovu sobu. Raskoljnikov se ukipi na časak, ali samo na časak. Začudo, nije se neobično začudio Porfiriju i nije ga se gotovo ni uplašio. Trgnuo se samo, ali se brzo, za tren snašao. »Možda je to rasplet! Ali kako se došuljao tiho kao mačka, te ništa nisam ni čuo? Da nije prisluškivao?«

– Niste očekivali gosta, Rodione Romanoviču – klikne Porfirij Petrovič smijući se. – Odavno se skanjujem da svratim; prolazim, mislim: zašto ne bih svrnuo i pohodio vas na pet časaka. Kamo ste naumili? Neću vas zadržavati. Samo evo jednu cigaretu, ako dopustite.

– Pa sjednite, Porfiriju Petroviču, sjednite – počne Raskoljnikov nuditi gosta da sjedne, tako očito zadovoljno i prijateljski da bi se i sam začudio sebi kad bi se mogao pogledati. Posljednji ostaci, talog, izlazili su na vidjelo! Tako će gdjekada čovjek trpjeti pola sata smrtni strah od razbojnika, a kad mu konačno metnu nož pod grlo, onda će ga i strah proći. Sjedne on baš pred Porfirija, zagleda se u njega i ni ne trene okom. Porfirij zažmiri i zapali cigaretu.

»Pa, ded govori, ded govori!« kao da je htjelo provaliti Raskoljnikovu iz srca. »Pa, zašto, zašto, zašto ne govoriš?«

II

– I te cigarete! – progovori napokon Porfirij kad je zapušio i odahnuo. – Šteta, sama šteta, a ne mogu da se okanim! Kašljem, počelo me grepsti u vratu, sipnja. Strašljiv sam, znate; otišao sam onomad B...nu; svakog bolesnika pretražuje on minimum po pola sata; čak se i nasmijao gledajući me: i lupkao je i slušao – vama, veli, između ostalog, škodi duhan; pluća se raširila. Pa, a kako da ga se okanim? Čime da ga zamijenim? Ne pijem, to i jest sva nevolja, he-he-he, što ne pijem, nevolja je! Ta sve je relativno. Rodione Romaniču, sve je relativno!

»Što on to, opet hoće službeno kao i onda, što li!« pomisli Raskoljnikov gadljivo. Cijeli mu nedavni prizor njihova posljednjeg sastanka iskrsnu iznenada u pameti, i onaj tadašnji osjećaj zapljusne njegovo srce kao val.

– A svraćao sam vam i preksinoć; vi i ne znate? – nastavi Porfirij Petrovič ogledavajući sobu. – Ulazio sam baš u tu sobu. Isto tako, kao i danas, prolazim, pa mislim: ded da ga pohodim. Svratio se, a soba širom otvorena: ogledao sam se, počekao, ni vašoj se sluškinji nisam javio, nego otišao. Ne zaključavate?

Raskoljnikovu se lice sve jače te jače mračilo. Porfirij kao da mu je pogodio misli.

– Došao sam da se objasnim, prijane Rodione Romaniču, da se objasnim! Dužan sam i moram da vam objasnim – nastavi on smiješeći se, pa i potapša Raskoljnikova lagano dlanom po koljenu. Ali gotovo istoga trena lice mu poprimi ozbiljan i zabrinut izraz; kao da ga je i spopala tuga, na čudo Raskoljnikovu. Nikada još nije vidio u njega ovakva lica i nije ni sanjao da bi ga mogao imati.

– Neobičan se prizor odigrao posljednji put među nama, Rodione Romaniču. I kad smo se prvi put sastali, odigrao se također neobičan prizor; ali onda... Ali je sada svejedno! Možda sam, evo, i kriv vama; to osjećam. Sjećate li se kako smo se rastali: vama živci titraju i koljena dršću, i meni živci titraju i koljena dršću. I znate, nekako se to onda svršilo među nama nezgodno, nije bilo džentlmenski. A mi smo ipak džentlmeni, to jest, svakako, prije svega džentlmeni; to treba znati. Ta znate dokle je došlo... nije nikako ni pristojno bilo.

»Što hoće, za koga me drži?« pitao se Raskoljnikov u čudu, a glavu digao i netremice se zagledao u Porfirija.

Smislio sam da je bolje sada postupiti otvoreno – nastavi Porfirij Petrovič, a malo odvratio glavu i oborio oči, kao da ne želi više zbunjivati pogledom svoju pređašnju žrtvu i kao da se odriče svojih pređašnjih lukavština i smicalica. – Jest, takve sumnje i takvi prizori ne mogu dugo trajati. Razvadio nas je onda Mikolka, a inače ne znam do čega bismo bili dotjerali. Onaj je prokleti građanin sjedio onda za pregradom kod mene – možete li to zamisliti? Evo, dabome, već znate; a ja i sam znam da vas je on nakon toga pohodio; ali nije bilo ono što ste onda nagađali; nisam ni po koga slao i ništa još nisam onda raspoređivao. Pitat ćete zašto nisam rasporedio? A kako da vam reknem: i mene je sama sve to nekako omamilo. Jedva sam se i sjetio da naredim da odu do pazikuće. (Pazikuću ste valjda vidjeli kad ste prolazili.) Sinula mi je jedna misao naglo kao munja; tvrdo sam onda već bio uvjeren, vidite, Rodione Romaniču. Neka dakle, mislim, jedno ću ispustiti, doduše na neko vrijeme, ali ću zato drugo uhvatiti za rep, svoga, svoga bar neću pustiti. Vrlo ste razdražljive naravi, Rodione Romaniču; čak i suviše, unatoč svim drugim osnovnim svojstvima vašeg značaja i srca, što sam ih donekle slutio, kako se nadam i laskam sebi. A mogao sam, dabome, već i onda shvatiti da se nikada ne događa da iskrsne čovjek i sve skrovito istrese pred vas. Događa se to, doduše, osobito kad čovjeka razdražiš, te ne može dulje da otrpi, ali samo ponekad. To sam i mogao shvatiti. Ali da mi je bar ikakva crtica, mislim. Ma i najmanja crtica, samo jedna, ali samo takva, mislio sam, onda svakako možeš nešto stvarno dočekati od njega; smiješ čak i da računaš i na najneočekivaniji rezultat. Na vašu sam narav računao onda, Rodione Romaniču, ponajviše na značaj! Vrlo sam se ponadao onda u vas.

– Ali... ta što sada ovako govorite? – promrmlja napokon Raskoljnikov, ne smislivši dobro pitanje.

»O čem on to govori«, bunio se sam u sebi. » Zar on mene zaista smatra za nevina?«

– Što ovako govorim? Pa došao sam da objasnim, smatram to svetom dužnošću, da tako reknem. Hoću da vam sve temeljito protumačim kako je bilo, cijeli taj slučaj tadašnjeg, da tako reknem, pomračenja pameti. Mnogu sam muku navalio na vas, Rodione Romaniču. Ali nisam izrod. Ta razumijem i ja kako sve to teško snosi čovjek prignječen, ali ponosit, svoj i osjetljiv, osobito osjetljiv! Smatram vas, zacijelo, za najplemenitijeg čovjeka, čak sa zamecima velikodušnosti, premda se ne slažem s vama u svim vašim načelima, te smatram za svoju dužnost da vam to reknem unaprijed, otvoreno i sasvim iskreno, jer, ponajprije, ne želim vas varati. Kad sam vas upoznao, osjetio sam naklonost prema vama. Možda ćete se nasmijati ovim mojim riječima? Pravo imate. Znam da me već na prvi pogled niste zavoljeli, jer, zapravo, i zašto biste me zavoljeli? Ali možete misliti što hoćete, sada želim svim sredstvima zbrisati dojam što sam ga proizveo i dokazati da sam i ja čovjek sa srcem i savješću. Iskreno vam govorim.

Porfirij Petrovič zastane dostojanstveno. Raskoljnikov osjeti da ga opet zaokuplja neki novi strah. Misao da ga Porfirij smatra za nevina započe ga odjednom plašiti.

Nije valjda potrebno pripovijedati sve redom kako je ono onda počelo iznenada – nastavi Porfirij Petrovič – i mislim da je i suvišno. A teško da bih i mogao. Jer kako da to objasnim potanko? Najprije je počelo govorkanje. Kakvo je to bilo govorkanje, čije i kada... i zbog čega je sve to zapravo došlo do vas – i to je suvišno, mislim. Kod mene osobno počelo je zbog slučaja, zbog jednog potpuno slučajnog slučaja, koji se vrlo lako mogao i dogoditi i ne dogoditi – a kojeg? Hm! O tom, također, mislim, ne treba govoriti. Sve to, i govorkanje i slučajevi, zarodilo je onda u meni jednu misao. Priznajem otvoreno, jer ako već priznajem, onda priznajem sve – ja sam ono prvi i naišao na vas. One kojekakve, recimo, bilješke babine na stvarima, i tako dalje, i tako dalje – sve je to tričarija. Ovakve se stvari mogu nabrojati na stotine. Pružila mi se onda prilika da sam u tančine doznao za onaj prizor u policiji, i to slučajno, ali ne onako površno, nego od osobitog pripovjedača, glavnog, koji je, i sam ne znajući, divno opričao taj prizor. Sve to izlazi na jedno, Rodione Romaniču, prijane! Kako dakle da ne skrenem na neku stranu? Od sto kunića neće se nikada stvoriti konj, od stotine sumnja nikada se neće stvoriti dokazi, kako veli engleska poslovica; ali je to samo po zdravom razboru, ali pokušajte izići na kraj sa strastima, sa strastima, jer i istražitelj je čovjek. Sjetio sam se tu i vašega člančića u časopisu, sjećate se, govorili smo o njem kad ste me prvi put pohodili. Onda sam zbijao šalu, ali zato da vas još više izazovem. Velim i opet, osjetljivi ste i teško bolesni, Rodione Romaniču. Da ste smioni, uznošljivi, ozbiljni, i... da ste osjećali, već mnogo osjećali, sve sam to znao već odavno. Svi su mi ti osjećaji poznati i vaš sam člančić pročitao kao nešto već poznato. Zamišljali ste ga za besanih noći, u zanosu, kad vam je srce skakalo i kucalo, u prigušenu oduševljenju. A opasno je to prigušeno, ponosito oduševljenje u mlađarije! Onda sam zbijao šalu, a sada ću vam reći da uopće neobično volim, to jest kao ljubitelj, taj prvi, mladi, žarki pokušaj pera. Dim, magla, žica brenča u magli. Vaš je članak nesklapan i fantastičan, ali u njemu titra takva iskrenost, u njemu je mladi, nepotkupljivi ponos, u njemu je smionost očaja; mračan je članak, ali to i valja. Vaš sam člančić pročitao onda i ostavio, a... kad sam ga ostavio, pomislio sam: »E, neće taj čovjek proći tek onako!« Recite, dakle, i sami, kako se ne bih nakon takva početka zanio onim što je slijedilo! Ah, bože, zar govorim nešto? Zar nešto sada tvrdim? Onda sam samo pripomenuo. Što tu ima, mislim? Ništa, to jest, baš ništa, i možda baš ništa. Ne priliči, dakle, meni nikako da se zanosim ovako: meni je evo u rukama Mikolka, i to s činjenicama – bilo kako bilo, ipak su činjenice! I on izlaže svoju psihologiju; treba se pozabaviti njome, jer tu se radi o životu i smrti. Zbog čega vam sada objašnjavam sve to? Pa zato da znate i da me, uz vaš um i srce, ne krivite za moje tadašnje zlobno vladanje. Nije bilo zlobno. Iskreno vam velim, he-he! Što mislite: zar nisam bio onda kod vas zbog pretrage? Bio sam, bio, he-he! Bio sam dok ste ležali bolesni tu na postelji. Nisam bio službeno ni osobno, ali bio jesam. Sve do posljednje dlačice pregledano je kod vas u stanu, odmah po prvim tragovima, ali umsonst!1 Mislim: sada će taj čovjek doći, sam će doći, i vrlo brzo; ako je kriv, svakako će doći. Drugi neće doći, ali on hoće. A sjećate li se kako se gospodin Razumihin izbrbljao? To smo udesili zato da vas uzrujamo, jer smo zato namjerice i razglasili da bi on izbrbljao, a gospodin Razumihin je takav čovjek da ne može suspreći bijesa. Gospodinu Zamjotovu je ponajprije pao u oči vaš gnjev i vaša otvorena smionost; ta kako biste se u krčmi izlanuli: »Ja sam ubio!« Presmiono je, predrzovito, a ako je on, mislim, kriv, strašan je to borac! Tako sam onda pomislio. Čekam! Čekam vas željno, a Zamjotova ste onda jednostavno prigušili i... to i jest ono što sva ta prokleta psihologija ima dva kraja! Čekam ja, dakle, vas, izgledam, a Bog vas šalje – dolazite! Zakucalo mi srce. Eh! Zašto ste dakle i dolazili? Smijeh, smijeh onaj vaš kad ste onda ušli, sjećate se, sve sam vidio kao kroz staklo, a da vas nisam na ovako osobiti način očekivao, ne bih ništa zamijetio ni u vašem smijehu. Eto što vrijedi biti raspoložen. A gospodin Razumihin onda... Ah! Kamen, kamen, sjećate se, kamen, pod kojim su skrivene stvari? Kao da ga vidim ondje u vrtu; u vrtu, govorili ste Zamjotovu, a onda kod mene po drugi put. A kad smo uzeli tada razglabati vaš članak i kad ste ga počeli tumačiti – svaka se vaša riječ čini dvostrukom, kao da je pod njom još jedna! Eto, Rodione Romaniču, ovakvim sam načinom dospio do posljednjih stupova, a kad sam o njih udario čelom, osvijestio sam se. Što mi je, velim. Ta ako hoćeš, sve to, rekoh, do posljednje crtice možeš objasniti baš i oprečno, pa će čak još i prirodnije biti. Sam evo priznajem da će biti prirodnije. Muka! »Da mi je samo ikakva crtica, mislim...« Ali kad sam začuo onda za ona zvonca, sav sam zamro i drhtavica me spopala. Eto, mislim, imam crticu! Aha! Nisam dalje ni razmišljao, nisam jednostavno htio. Bio bih dao u taj mah tisuću rubalja svojih novaca da sam vas samo mogao vidjeti svojim očima kako ste onda prešli sto koračaja usporedo s građaninom, kad vam je bio u oči skresao »ubojica«, a vi se niste za cijelih sto koračaja usudili da ga išta zapitate!... E, a zebnja u moždanima? Zvonca ta, u bolesti, u polubunilu? Čemu, dakle, da se čudite nakon toga, Rodione Romaniču, što sam onda s vama zbijao onakvu šalu? I zašto ste onda i došli sami? I vas kao da je netko gurkao, bogami, a da nas nije razvadio Mikolka, onda bi... a Mikolke se sjećate onda? Dobro ste ga zapamtili? Ta to je bio grom! Ta to je grom tresnuo iz oblaka, strijela gromovita! A kako sam ga dočekao? Nisam strijeli povjerovao ni tolicko, i sami ste vidjeli! Pa šta! Poslije već, kad ste otišli, a on počeo na neka pitanja odgovarati vrlo, vrlo skladno, da sam se začudio i ja, ni onda mu nisam povjerovao ni na trenutak! Eto kako sam očvrsnuo poput dijamanta. Nećeš, mislim, morgen früh![1] Što će tu Mikolka?

– Meni je maloprije govorio Razumihin da i sada krivite Nikolaja, te ste i sami uvjeravali Razumihina o tom...

Zapne mu dah i on ne završi. Slušao je neizrecivo uzbuđen kako se sam sebe odriče taj čovjek koji ga je posve izgrizao.

Bojao se povjerovati i nije vjerovao. U tim je riječima, još i dalje dvosmislenim, pomno tražio i hvatao nešto određenije i konačnije.

– Gospodin Razumihin! – klikne Porfirij Petrovič, kao da se poradovao pitanju Raskoljnikova koji je šutio. – He-he-he! Gospodina Razumihina sam i morao odvratiti: dva trećeg ne čekaju. Gospodin Razumihin nije od toga posla, ne tiče ga se, a dotrčao mi sav tako blijed... bog s njim, čemu da ga miješamo u ovo! A što se tiče Mikolke, hoćete li da znate kakvo je to lice, to jest u onom značenju kako ga poimam ja? Prvo i prvo, to je još maloljetnik, dijete, nije baš strašljivac, ali je nešto kao umjetnik. Zaista, nemojte se smijati što ga ovako opisujem. Nevin, i sve ga se prima. Ima srca; fantast. I pjeva, i pleše, i priče zna pričati, te vele da iz drugih mjesta dolaze da ga slušaju. I u školu ide, i puca od smijeha čim mu pokažeš prst, i pije do besvijesti, ali nije pijanac od zanata, nego pije prigodice, kad ga opiju, još djetinjski. Tako je onda i ukrao, a ne zna ni sam, jer »ako je dignuo sa zemlje, zar je ukrao?« A znate li da je on raskolnik[2], pa i nije samo raskolnik, nego baš sektaš; u njegovoj je obitelji bivalo bjeguna[3], pa i on je još nedavno proboravio cijele dvije godine u selu, pod duhovnom paskom nekog starca[4]. Sve sam to doznao od Mikolke i od njegovih zarajskih seljaka. Čak je htio i u manastir pobjeći! Zaokupila ga žarka revnost, molio se Bogu po noći, čitao i prepričavao stare »istinske« knjige[5]. Petrograd ga se silno dojmio, osobito žene, pa i vino. Dojmljiv je, zaboravio je i na starca i na sve. Znam, jedan ga je umjetnik ovdje zavolio, počeo mu je dolaziti, a uto se dogodio taj slučaj. Pa, uplašio se – hajde da se objesi! Da pobjegne! I što bi drugo, kad je u narodu ovakvo mišljenje o našem sudstvu. Gdjekome su strašne i same riječi: »Sudit će!« Tko je kriv! Da vidimo što će reći novi sudovi! Oh, dao bog! A sada mu u zatvoru opet pao na pamet časni starac; i Biblija se opet javila u njega. Znate li, Rodione Romaniču, što u nekih od njih znači »propatiti«? Ne znači da je to radi koga, nego on jednostavno »treba propatiti«; patnju, dakle, primiti, a ako je od vlasti – onda pogotovo. Za moga je vremena sjedio u zatvoru punu godinu dana jedan vrlo uman uznik, obnoć je na peći čitao Bibliju, začitao se, znate, začitao se sasvim, pa, ni pet ni šest, istrgnuo opeku i bacio na starješinu, koji mu ništa nije nažao učinio. A i kako je bacio: promašio namjerice za aršin da mu ne naudi! Zna se što će stići uznika koji oružjem ustaje na starješinu: Primio je dakle »patnju«. Nagađam, dakle, sada da i Mikolka želi »primiti patnju« ili nešto nalik. To znam zacijelo, čak i po činjenicama. Samo on ne zna da ja znam. Zar ne priznajete da iz takva svijeta izlaze fantastični ljudi? Izlaze redom. Sada je opet počeo da djeluje starac, pogotovu mu je zbog petlje pao na pamet. Uostalom, sam će mi sve ispripovijedati, doći će. Mislite li da će izdržati? Počekajte, istrest će se još. Sve čekam da dođe i da stane poricati iskaz. Zavolio sam tog Mikolku i temeljito ga proučavam. I što mislite! He-he, na gdjekoja mi je pitanja odgovarao vrlo skladno, očito je pribavio potrebne podatke, vješto se pripravio; ali o bilo čemu drugom ne zna ni da probijeli, niti što zna niti razumije, a i ne sanja da ništa ne zna! Ne, prijatelju Rodione Romaniču, ne radi se tu o Mikolki! Tu je fantastično djelo, mračno, suvremeno, slučaj našeg doba, kad se smutilo čovječje srce, kad se citira fraza da krv »osvježuje«, kad se propovijeda da je sav život u komforu. Tu su književne sanjarije, tu je teoretski razdraženo srce; tu se ogleda odlučnost da se učini prvi korak, ali odlučnost osobite vrste – odlučio se, ali kao da je pao s gore ili sletio sa zvonika, pa kao da nije došao na svojim nogama da počini zločin. Vrata je za sobom zaboravio zatvoriti, a ubio je, ubio ih je dvije, po teoriji, a ni novce nije umio da ugrabi, a što je pogodio da zahvati, spremio pod kamen. Malo mu je bilo što je muku pretrpio kad je sjedio za vratima, a oni gruhali u vrata i zvonce zvonilo – i opet se vraća u prazan stan, u polubunilu, da se sjeti tog zvonca, opet bi da osjeti zebnju po leđima... To je, recimo, u bolesti, ali evo još: ubio je, a smatra sebe za čestita čovjeka, prezire ljude, drži se kao da je anđeo – ta kakav Mikolka, prijane Rodione Romaniču, nije tu posrijedi Mikolka!

Ove posljednje riječi, nakon svega što je prije rekao i što je nalikovalo na odricanje, bile su i suviše nenadane. Raskoljnikov sav zadršće kao da je proboden.

– Tko je... dakle... ubio? – ne izdrži on nego zapita gušeći se.

Porfirij Petrovič ustukne na naslon od stolice, kao da je i njega isto tako iznenadilo i prenerazilo to pitanje.

– Kako tko je ubio?... – ponovi on, kao da ne vjeruje svojim ušima. – Ta vi ste ubili, Rodione Romaniču! Vi i jeste ubili... – dodade on gotovo šapćući, glasom punim uvjerenja.

Raskoljnikov skoči s divana, postoji nekoliko časaka i sjedne opet bez ijedne riječi. Kratki grčevi zatrzaju mu cijelo lice.

– Usna vam opet podrhtava kao i onda – promrmlja Porfirij Petrovič kao da suosjeća. – Čini mi se, Rodione Romaniču, da me niste razumjeli valjano – dometne on pošto je malo pošutio – zato ste se tako i zaprepastili. Baš sam zato došao da sve reknem i da se sve izvede na čistac.

– Nisam je ubio – prošapće Raskoljnikov kao uplašeno malo dijete kad ga zateknu ondje gdje je što skrivio.

– Jeste, vi ste, Rodione Romaniču, vi i nitko drugi – oštro i uvjereno prošapće Porfirij.

Zašute oba i šutnja potraje neobično dugo, desetak časaka. Raskoljnikov se podlakti na stol i stane šuteći razbarušivati prstima kosu. Porfirij Petrovič je mirno sjedio i čekao. Odjednom Raskoljnikov pogleda prezirno Porfirija.

– Vi opet po starom, Porfiriju Petroviču. Neprestano one vaše smicalice: kako vam to zaista ne dodija?

– Eh, manite, što će mi sada smicalice! Drugo bi bilo da tu ima svjedoka, ali mi evo šapćemo nasamo. I sami vidite, nisam zato došao da vas lovim i gonim kao zeca. Priznali vi ili ne priznali, meni je sada svejedno. Što se mene tiče, ja sam o tome uvjeren i bez vašega priznanja.

– Ako je tako, zašto ste došli? – zapita Raskoljnikov razdražen. – Zadajem vam ono pređašnje pitanje: ako me smatrate krivim, zašto me ne zatvorite?

– Eto ti pitanja! Odgovorit ću vam redom po točkama: prvo, nije za me probitačno da vas ovako odmah zatvorim.

– Zašto nije probitačno? Ako ste uvjereni, onda morate.

– Eh, pa što onda ako sam o tome uvjeren? Sve je to zasad moje nagađanje. Zar da vas smjestim onamo u mir? Sami to znate kad tražite. Dovest ću, na primjer, onog građanina da vas osumnjiči, a vi ćete mu reći: »Jesi li pijan? Tko me je vidio s tobom? Mislio sam jednostavno da si pijan, a i jesi bio pijan.« A što ću vam odvratiti na to, pogotovo kad je vaš iskaz vjerojatniji od njegova, jer je u njegovu iskazu sama psihologija – što njegovoj njuški i ne priliči – a vi pogađate baš u žilicu, jer on i jest ljuta pijanica, i suviše poznata. A i ja sam vam već nekoliko puta priznao otvoreno da ta psihologija ima dva kraja i da će drugi kraj biti veći i mnogo vjerojatniji, a, osim toga, nema zasad u mene ništa protiv vas. Vas ću, doduše, ipak zatvoriti, pa sam evo došao sâm (nije to nikako čovječanski) da vam sve reknem unaprijed, ali vam ipak u oči velim (opet to nije čovječanski) da to neće biti za me probitačno. Pa sam vam došao zato...

– Pa, da, a drugo? (Raskoljnikov je još jednako bio bez daha.)

– Zato, jer, kako već rekoh maloprije, mislim da sam vam dužan objasniti. Ne želim da me smatrate za izroda, pogotovo jer sam vam iskreno naklon, vjerovali vi ili ne vjerovali. Poradi toga sam, treće, došao s otvorenom i ravnom ponudom – da se prijavite kao krivac. To će za vas biti neiskazano korisnije, a korisnije i za me – jer ću skinuti teret sa sebe. Pa, što je, je li to iskreno od mene ili nije?

Raskoljnikov porazmisli časak.

– Slušajte, Porfiriju Petroviču, sami govorite da je to samo psihologija, a eto ste zašli u matematiku. A što, ako se i sami sada varate?

– Ne, ne varam se, Rodione Romaniču. Imam tu crticu. Crticu sam tu našao i onda; poslao mi Bog!

– Kakvu crticu!

– Neću da reknem kakvu, Rodione Romaniču. A nemam nipošto ni prava da dulje odgađam: zatvorit ću vas. Promislite, dakle, meni je sada svejedno, prema tome govorim jedino radi vas. Tako mi boga, bolje će biti, Rodione Romaniču.

Raskoljnikov se osmjehne zajedljivo.

– Ta to nije smiješno, to je već i besramno. Sve da sam i kriv (što nipošto ne kažem), zašto bih se vama prijavio kad i sami velite da ću vama onamo u mir?

– Eh, Rodione Romaniču, nemojte posve vjerovati riječima; možda to baš i neće biti u mir! To je samo teorija, i to još moja, a kakav sam ja autoritet za vas? Možda još i sada krijem štošta od vas. Ta neću sve zgrabiti i pred vas razastrti, he-he! Drugo: kakva je korist? Znate li koliko će vam se time kazna sniziti? Kada ćete se, dakle, javiti, u koje vrijeme? To ćete sami odlučiti! Sada, kad je već drugi primio na sebe i sve zamrsio. A kunem vam se, evo, samim Bogom da ću »ondje« tako preudesiti i upriličiti da će vaša prijava ispasti kao sasvim nenadana. Cijelu ćemo tu psihologiju uništiti posve, sve sumnje na vas ću prevratiti ni u što, tako da će se vaš zločin prikazati nekim ludilom, jer, po savjesti, ludilo to i jest. Ja sam pošten čovjek, Rodione Romaniču, i održat ću riječ.

Raskoljnikov nujno zašuti i obori glavu; dugo je premišljao i napokon se osmjehne opet, ali smiješak mu je već bio krotak i žalostiv.

– Eh, ne treba! – progovori kao da već nikako i ne taji pred Porfirijem. – Ne vrijedi, ne treba meni nikakvo vaše sniženje!

– Toga sam se eto i bojao! – uzvikne Porfirij žestoko, kao nehotice. – Toga sam se i bojao da vama ne treba naše sniženje.

Raskoljnikov ga pogleda nujno i uporno.

– Hej, ne titrajte se životom! – nastavi Porfirij. – Mnogo će ga još biti. Kako vam ne bi trebalo sniženje, kako ne bi trebalo! Nestrpljiv ste vi čovjek!

– Čega će još mnogo biti?

– Života! Kakav ste vi prorok, zar tako mnogo znate? Tražite i naći ćete. Vas je možda Bog tu i čekao. A i nisu oni vječni, okovi...

– Bit će sniženje... – nasmije se Raskoljnikov.

– Ta što je, jeste li se uplašili građanske sramote? Možda se i jeste uplašili, pa i sami ne znate jer ste mladi! A ipak ne treba ni da se bojite ni da se stidite što ćete se prijaviti.

– E-eh, pljujem ja! – prošapće Raskoljnikov prezirno i gadeći se, kao da i ne želi govoriti.

Bio je opet ustao, kao da hoće da ode nekamo, ali opet sjedne u očitu očajanju.

– Pljujete eto! Izgubili ste povjerenje pa mislite da vam grubo laskam; a zar ste i živjeli mnogo? Razumijete li mnogo? Izmislio on teoriju, te ga je stid što mu nije uspjelo i što čak nije ispalo nikako originalno! Ispalo je podlo, istina je, ali ipak niste beznadan podlac. Zacijelo niste takav podlac! Bar nije dugo varao sebe, nego je odmah išao od kraja. Za kakvog vas ja smatram? Smatram vas za jednog od onih kome možeš i crijeva rezati, a on će stajati i sa smiješkom gledati mučitelje – ako samo nađe vjeru ili Boga. A, nađite, pa ćete živjeti. Ponajprvo, morali ste već odavno promijeniti zrak. Što ćete, i patnja je dobra. Patite! Mikolka možda i pravo čini što želi patnju. Znam da ne vjerujete; ali ne mudrujte lukavo; odajte se sasvim životu, ne razmišljajući; ne uznemirujte se – izbacit će vas ravno na obalu i osovit će vas na noge. Na kakvu obalu? Otkud bih to znao? Samo vjerujem da ćete još dugo živjeti. Znam da sve moje riječi slušate sada kao propovijed koju sam napamet naučio, ali ćete ih se možda poslije sjetiti, pa će vam jednom dobro doći; zato vam i govorim. Sva je sreća što ste ubili samo babu. Ali da ste zamislili drugu teoriju, počinili biste možda još i sto milijuna puta drskije djelo! Možda treba još i da hvalite Bogu; i što znate; možda vas Bog čuva za nešto. Budite hrabriji, pa se ne bojte toliko! Jeste li se uplašili svog budućeg velikog čina? Sramota je bojati se tu. Kad ste zakoračili, izdržite! Takva je već pravednost. Eto, izvršite što pravednost iziskuje! Znam da ne vjerujete, ali, tako mi boga, život će nas iznijeti. I sami ćete ga zavoljeti poslije. Vama treba sada samo zraka, zraka, zraka!

Raskoljnikov protrne.

– Pa tko ste vi? – zavikne. – Kakav ste vi prorok? S kakve mi to visine veličanstvene smirenosti izričete ta premudra proročanstva?

– Tko sam? Ja sam čovjek koji je svršio svoje. Čovjek koji možda osjeća i suosjeća, ali je već svršio svoje. A vi ste nešto drugo; vama je Bog upriličio život. (Tko bi znao, možda će i vaš otići u dim, te neće ništa biti.) Što onda ako prijeđete u drugi ljudski razred?... Svojim srcem nećete valjda žaliti za udobnošću! Što marite što vas dugo, vrlo dugo, nitko neće vidjeti. Nije riječ o vremenu, nego o vama samom. Budite sunce, i svi će u vas gledati. Sunce treba prije svega da bude suncem. Zašto se opet smješkate: što sam takav Schiller? Kladim se, mislite da vam laskam! A možda vam i laskam, he-he-he! Makar, Rodione Romanoviču, i ne vjerovali mojoj riječi, makar nikada i nikako ne vjerovali – takva je već moja narav, priznajem; ali evo samo dodajem: koliko sam loš čovjek i koliko sam pošten, možete valjda i sami prosuditi.

– Kad me kanite zatvoriti?

– Pa dan i pol ili dva dana mogu vas još pustiti da prošetate. Ded razmislite, prijane, pomolite se Bogu! I korisnije je, tako mi boga, korisnije.

– A ako pobjegnem? – zapita Raskoljnikov smiješeći se nekako neobično.

– Nećete, nećete pobjeći. Seljak će pobjeći, pomodni će sektaš pobjeći... lakaj tuđe misli... jer će, ako mu samo pokažeš vrh prsta, kao pomorskom zastavniku Dirki[6], vjerovati do smrti što god želite. A vi ne vjerujete više ni u svoju teoriju – s čim ćete dakle pobjeći? Pa i zašto da bježite? Na bijegu je gadno i teško, vama pak treba ponajprvo života i određeni položaj, odgovarajući zrak, a zar je ondje vaš zrak? Pobjeći ćete, i sami ćete se vratiti. Bez nas ne možete. A ako vas zatvorim, odsjedit ćete mjesec-dva, pa i tri mjeseca, te ćete se odjednom sjetiti mojih riječi i javiti se, čemu ćete se možda i sami iznenaditi. Sat pred tim nećete ni sami znati da ćete priznati svoju krivicu. Čak sam uvjeren: vi ćete »smisliti da primite patnju na sebe«; meni na riječ ne vjerujete sada, a sami ćete tu zapeti. Jer patnja je nešto golemo, Rodione Romanoviču; ne gledajte na to što sam odebljao; svejedno je, znam; ne smijte se tome, u patnji je ideja. Mikolka ima pravo. Ne, vi nećete pobjeći, Rodione Romanoviču.

Raskoljnikov ustane i uzme kapu. Ustane i Porfirij Petrovič.

– Hoćete da prošetate? Lijepa će biti večer, samo da ne bude nepogode. Uostalom, i bolje bi bilo da zahladi...

I on uzme kapu.

– Nemojte, Porfirije Petroviču, sebi uvrtjeti u glavu – izgovori Raskoljnikov prianjajući surovo – da sam vam danas nešto priznao. Čudan ste čovjek, slušao sam vas jedino iz radoznalosti. A priznao vam nisam ništa... Zapamtite to!

– Pa, znam već, zapamtit ću – gle, i dršće čak. Ne uzrujavajte se, prijane, bit će po vašoj volji. Provedite se malo, ali suviše se ne smijete provoditi. Za svaki slučaj bih vas još neku sitnicu zamolio – dometne on tišim glasom – škakljivo je, ali važno: ako, to jest za svaki slučaj (u što ja, uostalom, ne vjerujem i držim vas nesposobnim za to), ako bi vas slučajno – pa, tako, za svaki slučaj – snašla volja da za tih četrdesetak-pedesetak sati završite sve to kakogod drugačije, na neki fantastičan način – da ruke dignete na sebe (nesklapna misao, ali oprostite mi!), onda – ostavite kratku, ali pojasnu bilješku! Tako, samo dva reda, samo dva retka, i kamen spomenite; bit će plemenitije. Pa, do viđenja... Pamet u glavu, pa radite kako valja!

Porfirij iziđe nekako pognut, ali izbjegavaše da pogleda Raskoljnikova. Raskoljnikov priđe prozoru pa, razdražen i nestrpljiv, sačeka toliko koliko je bilo potrebno da onaj iziđe na ulicu i malo poodmakne. Onda iziđe brže i sam iz sobe.

[1] Sutra. (U prenesenom smislu – nikada.)

[2] Ruski su raskolnici pobožniji i čestitiji od drugih kršćana. Ludih nauka i luda života ima samo u pojedinim sektama što su otpale od »starovjerstva«, raskola.

[3] Bjeguni su sekta koja propovijeda bježanje od Antikrista. Da zatre svoj trag, ne kazuje bjegun nikome ni svoje ime. Zato svakoga zovu »Ivan Ivanović« i označuju ga brojem.

[4] Starci su kod pravoslavnih i kod raskolnika »popovaca« duhovnici koje štuju kao čudotvorce. Raskolnici »popovci« (jer ima »bespopovaca«) imaju svoje manastire.

[5] Raskolnicima su istinske one crkvene knjige što su se iskvarile prepisivanjem; oni su zbog ispravaka crkvenih knjiga i raskrstili s pravoslavnom crkvom.

[6] Tu pisac pogrešno naziva Dirkom pomorskog natporučnika Petuhova iz Gogoljeve ženidbe.

III

Žuri se on Svidrigajlovu. Što očekuje od tog čovjeka, ne zna ni sam. Taj je čovjek imao neku tajanstvenu moć nad njim. Čim je to spoznao, nije više mogao da se smiri, a, osim toga, sada je i bilo vrijeme.

Putem ga je osobito mučilo jedno pitanje: je li Svidrigajlov bio kod Porfirija?

Koliko je mogao da razabere, a i zakleo bi se da nije, nije bio! Promisli više puta, sjeti se cijelog Porfirijeva posjeta i zaključi: nije, nije bio, dabome da nije bio!

Pa ako još nije bio, hoće li ili neće otići Porfiriju?

Zasad mu se činilo da neće otići. Zašto? Ne bi znao objasniti, a sve da i može, ne bi sada počeo razbijati glavu o tom. Muči ga sve to, ali mu i nije stalo do toga. Nitko ne bi možda povjerovao, ali se on, začudo, nekako slabo i rastreseno brine za svoju sadašnju, skorašnju sudbinu što će ga začas stići. Muči ga nešto drugo, mnogo važnije, izvanredno, nešto što se tiče njega samog i nikog drugog, nešto drugo, nešto bitno. Pored toga osjeća strašan moralni umor, iako je toga jutra rasuđivao bolje nego za posljednjih dana.

A i vrijedi li sada, nakon svega što se dogodilo, truditi se oko toga kako bi savladao sve te jadne prepreke? Vrijedi li, na primjer, truditi se i spletkariti da Svidrigajlov ne ode Porfiriju; proučavati, uhađati, tratiti vrijeme na nekog Svidrigajlova?

Oh, kako mu je sve to dozlogrdilo!

A ipak se žuri Svidrigajlovu; da ne očekuje možda od njega nešto novo, kakvu uputu, spas? Ta i za slamku se hvataju! Ne združuje li ih sudbina, kakav instinkt? Možda je to samo umor, očajanje; možda mu i ne treba Svidrigajlov, nego netko drugi, a Svidrigajlov je samo slučajno tu upao. Sonja? I radi čega bi sada otišao Sonji? Sonja je bila oličenje neumoljive osude, nepromjenljive odluke. Posrijedi je ili njezin ili njegov put. Zar nije bolje ispitati Svidrigajlova što je posrijedi? I morade priznati u sebi da mu je taj čovjek već odavno nekako potreban.

Ali, ipak, što je u njih zajedničko? Ni zločin ne bi u njih mogao biti isti. Uz to je taj čovjek neugodan, očito neobično pokvaren, svakako je lukav i prevaran, možda i vrlo zloban. O njemu se svašta govori. Zauzeo se donekle za djecu Katerine Ivanovne, ali tko bi znao zašto i šta to znači? U toga su čovjeka uvijek neke namjere i planovi.

Sve te dane titrala je u Raskoljnikovljevoj glavi jedna misao i strašno ga uznemirivala, iako je nastojao da je otjera – toliko mu je bila mučna! Mislio je gdjekada: Svidrigajlov se vazda vrtio oko njega, pa i sada se vrti; Svidrigajlov je doznao njegovu tajnu; Svidrigajlov je nešto zamislio protiv Dunje. A je li zabavljen tom zamisli i sada? Gotovo se pouzdano može reći da jest. A ako on sada, kad je saznao njegovu tajnu, i tako stekao vlast nad njim, ushtjedne da se posluži tom vlašću kao oružjem protiv Dunje?

Ta ga je misao mučila gdjekada, pa i u snu, ali je već na početku bila ovako određena i jasna, kao i sada kad ide Svidrigajlovu. Sada ga ta misao ljuto jari. Ponajprvo, onda će se sve promijeniti, pa i njegov položaj: mora, dakle, odmah Dunečki otkriti tajnu. Morat će možda žrtvovati sama sebe da nju odvrati od neoprezna koraka. Pismo? Jutros je Dunja dobila neko pismo! Od koga bi ona u Petrogradu mogla dobivati pisma? (Da nije Lužin?) Istinabog, ondje pazi Razumihin, ali Razumihin ne zna ništa. Možda treba priznati i Razumihinu, Raskoljnikov mrzovoljno pomisli na to.

Svakako se mora što prije sastati sa Svidrigajlovom, odluči napokon u sebi. Hvala bogu, tu nisu toliko potrebne potankosti, nego samo srž; ali ako je, ako je on samo sposoban, ako Svidrigajlov išta spletkari protiv Dunje – onda...

Raskoljnikov je bio toliko klonuo za to vrijeme, za mjesec dana, da ovakva pitanja nije više znao rješavati drugačije nego jednim jedinim zaključkom: »Onda ću ga ubiti«, pomisli on u ledenu očajanju. Srce mu obuzeo mučan osjećaj; zastane nasred ulice i počne se ogledavati: kojim putem ide i kamo je zašao? Bio je na Obuharskom prospektu, tridesetak-četrdesetak koračaja od Sijenskoga trga, koji je prešao. Cijeli prvi kat u kući s lijeve strane zauzimala je gostionica. Svi su prozori širom otvoreni; po likovima što se kreću pored prozora, gostionica je dupkom puna. U dvorani se ore pjesme, ciče klarinet i gusle, gruha turski bubanj. Čuje se žensko pocikivanje. Htjede se vratiti, u dvoumici zašto je skrenuo na ...ski prospekt, kad odjednom ugleda na jednom od krajnjih otvorenih prozora Svidrigajlova kako sjedi baš do prozora, za čajnim stolom, s lulom u zubima. To ga prenerazi tako strašno da se užasnuo. Svidrigajlov ga je šuteći gledao i promatrao, a opet, na Raskoljnikovljevo zaprepaštenje, kao da je htio ustati i polako se ukloniti dok ga ovaj još nije opazio. Raskoljnikov se odmah pričini kao da ga ni sam nije primijetio, nego se zamislio i gleda u stranu, ali ga je i dalje motrio ispod oka. Srce mu je nemirno kucalo. Zbilja: Svidrigajlov očito ne želi da ga on opazi. Odmaknuo lulu od usta i htjede da se skrije; ali kad je ustao i maknuo stolicu, primijeti valjda da ga Raskoljnikov vidi i motri. Među njima se odigra nešto nalik na onaj prizor pri njihovu prvom sastanku kod Raskoljnikova dok je ovaj spavao. Obješenjački se smiješak javi na Svidrigajlovljevu licu i sve se jače širio. I jedan je i drugi znao da se vide i promatraju. Napokon prasne Svidrigajlov u glasan smijeh.

– De, de! Ta uđite ako hoćete; tu sam! – zavikne on kroz prozor.

Raskoljnikov se popne u gostionicu.

Nađe Svidrigajlova u maljucnoj krajnjoj sobi s jednim prozorom, do velike dvorane, gdje za dvadeset malih stolića, uz kriku divljeg pjevačkog zbora, piju čaj trgovci, činovnici i mnoštvo svakojaka svijeta. Odnekud se čuje lupa kugala na bilijaru. Na stoliću pred Svidrigajlovom stoji načeta boca šampanjca i čaša, dopola puna vina. U sobi je još dječak verglaš s malim ručnim organetom i jedra djevojka od osamnaest godina, rumenih obraza, sa zadignutom prugastom suknjom i s tirolskim šeširom s vrpcama; ne mareći za pjevanje zbora u drugoj sobi, pjeva ta pjevačica prilično promuklim kontraaltom neku prostačku pjesmu, a organac je prati.

– E, dosta je! – prekine je Svidrigajlov kad je ušao Raskoljnikov.

Djevojka presta odmah i zastane u smjernu očekivanju. Svoju bezobraznu pjesmicu otpjevala je također nekom ozbiljnošću i smjernošću na licu.

– Ej, Filipe, čašu! – zavikne Svidrigajlov.

– Neću piti vina – reći će Raskoljnikov.

– Kako vas volja; ne ištem za vas. Pij, Katja! Danas neće trebati ništa više, idi!

Nalije joj punu čašu vina i izvadi žutu novčanicu. Katja iskapi čašu onako kako žene piju vino, to jest ne odujmujući čašu od usta, u dvadeset gutljaja, uzme novčanicu, poljubi Svidrigajlovu ruku, koju je on sasvim ozbiljno pustio da ljubi, i iziđe iz sobe, a za njom se odvuče i dječak s organcem. Obadvoje su bili dozvani s ulice. Svidrigajlov nije u Petrogradu još ni tjedan dana, a sve je oko njega nekako patrijarhalno. Konobar Filip već mu je »znanac« i umire pred njim od pokornosti. Vrata se u dvoranu zatvaraju; Svidrigajlov je u toj sobi kao kod kuće i provodi u njoj gotovo cijele dane. Gostionica je prljava, jadna, čak ni srednje ruke.

– Išao sam vama i tražio vas – progovori Raskoljnikov. – Ali sam nekako sada skrenuo sa Sijenskoga trga na ...ski prospekt! Nikada ne zakrećem i ne svrćem ovamo. Zakrećem sa Sijenskoga trga na desnu stranu. A ni vama se ne ide ovuda. Tek što sam zakrenuo, a eto vas! Neobično je to!

– Zašto ne velite otvoreno: to je čudo!

– Zato, jer je to možda samo slučaj.

– Eto, kakva su kova svi ti ljudi! – zakikoće Svidrigajlov. – Ne priznaje on, sve ako i vjeruje u čudo! Ta i sami velite da je »možda« samo slučaj. I kakve su ovdje same kukavice, što se tiče svoga mišljenja, ne biste mogli ni zamisliti, Rodione Romanoviču. Ne govorim o vama. Imate svoje mišljenje i ne bojite se da ga imate. Time ste i zaokupili moju radoznalost.

– Ničim više?

– Pa i to je dosta.

Svidrigajlov je bio očevidno uzbuđen, ali tek mrvu; vina je bio ispio samo pola čaše.

– Čini mi se da ste došli do mene prije nego što ste doznali da bih mogao imati ono što krstite svojim mišljenjem – napomenu Raskoljnikov.

– E, onda je bilo nešto drugo. Svatko korača svojim putem. A što se tiče čuda, reći ću da ste, čini mi se, prespavali dva-tri posljednja dana. Sam sam vam označio ovu gostionicu i nije tu bilo nikakva čuda što ste došli pravo ovamo; sâm sam vam objasnio cijeli put, kazao vam gdje je, i urekao sat kada ćete me zateći. Sjećate se?

– Zaboravio sam – odgovori Raskoljnikov začuđen.

– Vjerujem. Dvaput sam vam rekao. Adresa vam se nesvjesno uvriježila u pameti. Ovamo ste zakrenuli nesvjesno, ali točno prema adresi; a ni sami niste znali za to. I kad sam govorio, nisam se nadao da ste me razumjeti. Sami se izdajete, Rodione Romanoviču. Još nešto: uvjeren sam da u Petrogradu ima mnogo ljudi koji u hodu razgovaraju sami sa sobom. To je grad poluludoga svijeta. Kad bi u nas bilo znanosti, liječnici bi, pravnici i filozofi mogli vršiti na Petrogradu različita istraživanja, svaki u svojoj specijalnoj struci. Malogdje se nalazi toliko mračnih, oštrih i neobičnih utjecaja na čovječju dušu koliko u Petrogradu. Što znače sami klimatski utjecaji? A ovamo je to upravo središte cijele Rusije, i njegovo se značenje mora odraziti na svemu. Ali nije riječ sada o tome, nego o tome da sam vas već nekoliko puta promatrao krišom. Kad izlazite iz kuće, još držite glavu uspravno. Kad prijeđete dvadesetak koračaja, već je spustite, a ruke skrstite na leđima. Gledate, a očevidno ne vidite ni što je pred vama, ni što je uz vas. Naposljetku počinjete micati usnama i razgovarate sami sa sobom, a onda znate pružiti ruku i deklamirati, pa napokon zastajete nasred puta i dugo stojite. To nikako ne valja. Možda vas još tkogod osim mene promatra, a to nije probitačno. Meni je zapravo svejedno, ja vas neću izliječiti, ali me, dabome, razumijete.

– A znate li da na me paze? – zapita Raskoljnikov ispitujući ga pogledom.

– Ne, ne znam ništa – reče Svidrigajlov kao u čudu. – Okanimo me se dakle! – promrmlja Raskoljnikov namršten.

– Dobro je, okanimo se vas!

– Recite mi radije: ako ovamo dolazite piti i sami ste mi dvaput urekli sastanak ovdje, zašto ste se sada skrivali i htjeli da se uklonite kad sam s ulice gledao na prozor? To sam vrlo dobro primijetio.

– He-he! A zašto ste onda kad sam stajao kod vas na pragu, ležali sklopljenih očiju na divanu, pa ste se pričinjali da spavate, a niste uopće spavali? To sam vrlo dobro primijetio.

– Možda sam imao... razloga... i sami to znate.

– Možda sam imao i razloga, iako ih nećete doznati.

Raskoljnikov spusti desni lakat na stol, podnimi prstima desne ruke bradu i uperi pogled u Svidrigajlova. Časak mu je promatrao lice, koje ga je i prije iznenadilo. To je neko neobično lice, nalik na krinku: bijelo, rumeno, rumenih, crvenih usana, svijetlomodre brade i još prilično guste svijetle kose. Oči su mu i suviše modre, a pogled pretežak i ukočen. Nešto je užasno neugodno na tom krasnom licu, neobično mladom, sudeći po godinama. Odjeća je na Svidrigajlovu gizdelinska, ljetna, laka, a osobito se gizda rubeninom. Na prstu mu je golem prsten s dragim kamenom.

– Zar da se i s vama još natežem! – progovori Raskoljnikov odmah otvoreno, grčevito i nestrpljivo. – Možda ste i najopasniji čovjek, ako želite da naškodite, ali se neću dulje prenemagati. Odmah ću vam pokazati da mi nije toliko stalo do sebe, kako, vjerojatno, mislite. Znajte, dakle, došao sam da otvoreno kažem: ako ste ostali pri svojoj namjeri što se tiče moje sestre i ako za to mislite iskoristiti bilo što od onog što je otkriveno u posljednje vrijeme, onda ću vas ubiti prije nego me strpate u zatvor. Moja je riječ odlučna: vi znate da ću je znati održati. Drugo, ako hoćete da mi priopćite što – jer meni se činilo za sve to vrijeme da mi želite nešto kazati, govorite brže, jer vrijeme leti i možda će već ubrzo biti prekasno.

– Ta kamo se žurite toliko? – zapita Svidrigajlov radoznalo ga promatrajući.

– Svatko ide svojim putem – reče Raskoljnikov mračno i nestrpljivo.

– Sami ste pozivali maloprije na iskrenost, a nećkate se da na prvo pitanje odgovorite – napomenu Svidrigajlov i nasmiješi se. – Sve se vama čini da imam neke namjere, pa me zato i gledate sumnjičavo. Što ću, to je sasvim razumljivo u vašem položaju. Ali, koliko se god želio zbližiti s vama, ipak se neću truditi da vas razuvjeravam o protivnom. Nije, bogami, vrijedno, a nisam ni namjeravao govoriti s vama o nečem osobitom.

– Zašto sam vam onda toliko potreban? Ta vi ste me oblijetali!

– Ta samo kao zanimljivu osobu za promatranje. Svidjeli ste mi se fantastičnošću položaja u kome ste – eto čime! Osim toga ste brat osobe koja me je neobično zanimala, a, napokon, od te sam iste osobe u ono vrijeme vrlo mnogo i često slušao o vama, pa sam po tome zaključio da imate veliki utjecaj na nju; zar je to malo! He-he-he! Uostalom, priznajem da je vaše pitanje za me vrlo zamršeno, te mi je teško odgovoriti na nj. Evo, na primjer, niste mi došli sada samo po poslu, nego i s nečim novim. Je li tako? Je li tako? – poče Svidrigajlov navaljivati, obješenjački se smješkajući. – I, pomislite, nakon toga što sam i sam, još kad sam putovao ovamo, u vagonu računao baš na vas, kako ćete i meni reći nešto novo i kako ću od vas moći pozajmiti nešto! Eto kakvi smo mi bogataši.

– Što biste pozajmili?

– Što da vam reknem? Zar i znam što bih? Evo, vidite, u kakvoj jadnoj gostionici sjedim neprekidno, i to mi je uživanje, to jest, nije baš uživanje, nego tako, moram negdje sjesti. Eto ona jadnica Katja – vidjeli ste?... E, da sam, na primjer, izjelica, klupski gastronom, a evo što mogu da pojedem! (On pokaže prstom u kut gdje su na malom stoliću na limenoj zdjelici bili preostaci jednog bifteka s krumpirom.) Zbilja, jeste li ručali? Samo sam prezalogajio i neću više. Vina, na primjer, nikako i ne pijem. Nikakva osim šampanjca, a i šampanjca cijelu večer jednu čašu, pa i onda me boli glava. Ovo sam sada naručio da se okrijepim, jer namjeravam nekamo, i sami vidite da sam u osobitu raspoloženju. Zato sam se ono maloprije i sakrio kao đačić, jer sam mislio da ćete mi smetati, ali mi se čini (on izvadi sat) da mogu ostati s vama jedan sat, a sada je četiri i pol. Vjerujete li da bih želio biti bilo tko; ma vlastelin, ma otac, ma ulan, fotograf, novinar... n-ništa, nikakve specijalne struke nemam! Gdjekada mi je i dosadno. Mislio sam zaista da ćete mi reći kakvu novost.

– Pa tko ste vi i zašto ste doputovali ovamo?

– Tko sam ja? Pa znate: plemić, služio sam dvije godine kod konjaništva, onda sam se klatario ovuda po Petrogradu, zatim sam se oženio Marfom Petrovnom i živio na imanju. Eto vam moje biografije.

– Čini mi se da ste kartaš?

– Nisam, kakav kartaš! Kartaška varalica – a ne kartaš.

– Zar ste bili kartaška varalica?

– Jesam, bio sam i kartaška varalica.

– Pa što, jesu li vas tukli?

– Događalo se. Pa što?

– Mogli ste, dakle, izazvati na dvoboj... a to svakako razveseljuje.

– Ne protivim se, a nisam vještak u filozofiranju. Priznajem vam da sam se ovamo požurio više radi žena.

– Tek što ste pokopali Marfu Petrovnu?

– Pa da – nasmiješi se Svidrigajlov pobjednički iskreno. – Što onda? Mislite da je ružno što ovako govorim o ženama?

– To jest, držim ili ne držim da je razvrat ružan?

– Razvrat! Ta što vi to? Uostalom, redom ću odgovarati, ponajprije o ženi uopće; znate, raspoložen sam da brbljam. Dede, recite, zašto bih se susprezao? Zašto da se okanim žena kad jedino njih volim? Bar mi je to neko zanimanje.

– Ovdje se, dakle, jedino razvratu i nadate?

– A što vi to o razvratu! Vi neprestano o razvratu. Ali i volim, u najmanju ruku, otvoreno pitanje. U tom razvratu ima, u najmanju ruku, nešto stalno što je osnovano čak na prirodi i nije podvrgnuto fantaziji, nešto što kao žeravica pali uvijek u krvi, uvijek podjaruje, te ga još dugo nećeš ugasiti, možda ni poslije mnogo godina. Priznajte i sami: zar to nije neko zanimanje?

– Čemu biste se tu radovali? To je bolest, i to opasna bolest.

– A tako vi! Slažem se da je bolest, kao i sve što prevršuje mjeru – a tu se svakako mora prevršiti mjera – ali to je, prvo, u ovoga ovako, u onoga onako, a drugo, drži se u svemu mjere, računa, ma i podla, ali što da se radi? Da ti nema toga, morao bi se vjerojatno ubiti. Priznajem da je čestit čovjek obavezan dosađivati se, ali ipak...

– A biste li se mogli ubiti?

– Pa evo! – odbije Svidrigajlov mrzovoljno. – Molim vas, nemojte govoriti o tom – priklopi brže i čak bez ikakva hvalisanja što je izbijalo iz svih dojakošnjih riječi. I lice kao da mu se promijenilo. – Priznajem da mi je neoprostiva slabost, ali što ću: bojim se smrti i ne volim da se govori o njoj. Znate li da sam donekle mistik?

– A prikaze Marfe Petrovne! Zar se još vazda javljaju?

– Manite ih se, ne spominjite ih; u Petrogradu ih nije još bilo; a i neka ih đavo nosi! – zavikne on nekako razdražen. – Bolje da o tom... ali, uostalom... Hm! Eh, malo vremena imam, ne mogu dugo s vama, a šteta! Imao bih vam štošta kazati!

– A što vam je, žena?

– Jest, žena, jedna nenadana slučajnost... nije, neću o tom.

– A zar ne djeluje više na vas gnusoba, gnusoba svih tih prilika? Izgubili ste već snagu da se zaustavite?

– A vi računate i na snagu? He-he-he! Zapanjili ste me evo sada, Rodione Romanoviču, premda sam i prije znao da će ovako biti. Pripovijedate, dakle, meni o razvratu i o estetici! Vi ste Schiller, vi ste idealist! Sve to mora, dabome, i da bude tako, i čudno bi bilo da je drugačije, ali ipak je u zbilji nekako čudnovato... Ah, šteta, što nemam vremena, jer ste vrlo zanimljiv stvor! A zbilja volite Schillera? Ja ga strahovito volim.

– Kakav ste samo razmetljivac! – izgovori Raskoljnikov mrzovoljno.

– Nisam razmetljivac, tako mi boga! – odgovori Svidrigajlov kikoćući. – Uostalom, i ne opirem se, pa neka sam i razmetljivac; ali zašto se i ne bih razmetao kad to nikome ne škodi? Sedam sam godina proživio kod Marfe Petrovne na imanju, pa zato sada, kad sam našao umna čovjeka kakav ste vi – umna i nadasve zanimljiva čovjeka, uživam da naklapam, a uz to sam ispio triput po pola čaše vina i već mi je malo udarilo u glavu. A što je glavno, ima nešto što me je veoma uzbunilo, ali ću o tome... šutjeti. Kamo ćete? – zapita odjednom Svidrigajlov.

Raskoljnikov se počeo dizati. Bilo mu je i mučno i zagušljivo i nekako neugodno zbog toga što je došao ovamo. Uvjerio se da je Svidrigajlov najplići i najništavniji zlikovac na svijetu.

– E-eh! Sjedite, ostajte – molio je Svidrigajlov – i naručite bar čaja. Ta sjedite, ta neću brbljati besmislice, to jest, o sebi. Pripovjedit ću vam nešto. Ako hoćete, pripovjedit ću vam kako je mene žena, da govorim vašim stilom, »spašavala«. To će biti i odgovor na vaše prvo pitanje, jer je ta osoba vaša sestra. Smijem li pripovjediti? Pa i utući ćemo vrijeme.

– Pripovijedajte, ali se nadam, vi...

– O, ne uznemirujte se! Osim toga, Avdotja Romanovna može čak i u ovakvu pokvarenu i ništavnu čovjeku, kao što sam ja, pobuditi samo najdublje poštovanje.

IV

– Možda znate (a ja sam vam, uostalom, i sam pripovjedio) – započne Svidrigajlov – da sam sjedio ovdje u dužničkom zatvoru zbog goleme svote, a nisam imao nikakvih sredstava da platim. Ne moram vam potanko pričati kako me je onda iskupila Marfa Petrovna; znate li koliko može da se zaludi žena kad koga zavoli? Bila je to čestita žena i vrlo razborita, iako bez ikakve naobrazbe. Pomislite, dakle, da se ta ista ljubomorna i čestita žena, nakon mnogih užasnih ispada i prekoravanja, odlučila da se ponizi i pristane na neki ugovor sa mnom, te se tog ugovora držala za sve vrijeme našeg braka. Ona je, naime, bila prilično starija od mene, osim toga joj je uvijek u ustima bio neki karanfilić. U mene je bilo toliko svinjstva u duši i poštenja svoje vrste, te sam joj u lice rekao da joj ne mogu biti posve vjeran. To ju je priznanje razjarilo, ali joj se moja gruba iskrenost na neki način svidjela: »Ne kani dakle varati«, mislila je, »kad unaprijed govori ovako« – a to je ljubomornoj ženi najvažnije. Nakon mnogih suza uglavismo ovakav usmeni ugovor: prvo, neću nikada ostaviti Marfu Petrovnu i dovijeka ću joj biti mužem; drugo, bez njena dopuštenja neću nikamo odlaziti; treće, stalnu ljubavnicu neću nikada držati; četvrto, zato mi Marfa Petrovna dopušta da se gdjekad ogledam za nekom služavkom, ali jedino uz njenu prešutnu privolu; peto, očuvaj bože da bih ja zavolio koju ženu našega staleža; šesto, ako bi me, ne dao bog, spopala kakva velika i ozbiljna strast, dužan sam to reći Marfi Petrovnoj. Što se tiče ove posljednje točke, Marfa Petrovna bila je za sve vrijeme mirna; bila je to pametna žena, nije, dakle, ni mogla da me smatra ni za što drugo nego za razuzdanika i vucibatinu, koji ne može da bilo koga zavoli ozbiljno. Ali pametna žena i ljubomorna žena dva su različita pojma, a to i jest nevolja. Uostalom, tko hoće nepristrano da sudi o nekim ljudima, mora se unaprijed odreći nekih predrasuda u mišljenju i svakidašnje navike na ljude i na stvari oko nas. U vaše se mišljenje imam pravo uzdati više nego u ičije. Možda ste vrlo mnogo smiješna i nesklapna slušali o Marfi Petrovnoj. U nje su zaista bile neke vrlo smiješne navade, ali vam izričito velim da iskreno žalim što sam joj zadao one nebrojene jade. Pa to je valjda dovoljno za pristojan oraison funebre[1] najnježnijoj ženi najnježnijeg muža. U našim sam razmiricama ponajviše šutio i nisam se uzrujavao, i taj je džentlmenski postupak gotovo svagda postizavao cilj; nje se doimao i čak joj se sviđao; bilo je i takvih zgoda da se i ponosila mnome. Ali vašu sestricu nije mogla podnijeti. I kako se i dogodilo da se odvažila da uzme u kuću za guvernantu ovakvu divnu krasoticu! To objašnjavam time što je Marfa Petrovna bila vatrena i prijemljiva žena, pa se jednostavno rečeno i sama zaljubila, doslovno zaljubila – u vašu sestricu. Pa, a i Avdotja Romanovna! Vrlo sam dobro razabrao da sve to ne valja, i što mislite? – Odlučio sam da i ne navraćam oči na nju. Ali je Marfa Petrovna sama učinila prvi korak – verujete li ili ne vjerujete? Vjerujete li i to da se isprva srdila na mene što neprestano šutim o vašoj sestri i što sam tako ravnodušan prema njenim vječitim zaljubljeničkim besjedama o Avdotji Romanovnoj. Ni sam ne razumijem što je htjela! Marfa Petrovna, je, dabome, Avdotji Romanovnoj ispripovijedala o meni sve u tančine. U nje je bila nesretna navika da svakom pripovijeda naše obiteljske tajne i da se svima neprestano tuži na mene; kako bi, dakle, mimoišla ovako novu i krasnu prijateljicu? Mislim da u njih nije ni bilo drugog razgovora doli o meni, te je Avdotja Romanovna, bez sumnje, doznala sve one mračne, tajanstvene priče što se meni pripisuju... Kladim se da ste i vi ponešto čuli od toga?

– Čuo sam. Lužin vas bijedi da ste čak krivi i za smrt nekog djeteta. Je li to istina?

– Molim vas, manite se svih tih gadarija – odbije Svidrigajlov gadljivo i mrzovoljno. – Ako želite doista da saznate cijelu tu besmislicu, jednom ću vam sve posebno ispričati, a sad...

– Govorili su i o nekom lakaju na imanju, pa da ste i tu nešto skrivili.

– Molim vas, okanite se! – prekine opet Svidrigajlov očito nestrpljivo.

– Nije li to onaj lakaj što vam je nakon smrti dolazio i punio lulu... i sami ste mi pripovijedali? – razdraživao se Raskoljnikov sve više i više.

Svidrigajlov pogleda pozorno Raskoljnikova, i ovome se učini da je u tom pogledu bljesnula na tren poput munje zlobna poruga, ali se Svidrigajlov suspregne i odgovori vrlo uljudno:

– To je onaj isti. Vidim da i vas zanima sve to, smatrat ću dakle za dužnost da prvom prilikom zadovoljim vašu radoznalost u svakom pogledu. Do đavola! Vidim da bi me netko zbilja mogao smatrati za lice iz romana. Prosudite, eto, koliko onda osobito treba da budem zahvalan pokojnoj Marfi Petrovnoj što je vašoj sestrici nagovorila o meni onolike tajnovite, zanimljive dogodovštine. Ne smijem suditi o dojmu; ali je to svakako bilo u moju korist. Unatoč tome što me se Avdotja Romanovna, dabome, gadila, unatoč mome uvijek mračnu liku koji je odbijao – ipak me je napokon požalila, požalila propalicu. A kad djevojačko srce počne da žali, onda je to, razumije se, nadasve opasno po nju. Onda će svakako htjeti da »izbavi«, i da uskrisi, i da navede na plemenitije ciljeve, i da preporodi na nov život i rad – pa, zna se što znaju ovako da poizmišljaju. Odmah sam dokučio da ptičica sama leti u mrežicu, pa sam se i pripravio. Kao da se mrštite, Rodione Romanoviču? Ništa, sve se završilo tričarijama, kako i znate. (Do đavola, koliko pijem vina!) Znate, uvijek sam žalio, još od početka, što sudbina nije odredila da se vaša sestra rodi u drugom ili u trećem stoljeću naše ere kao kćerka kakva vladarčića, ili kakva namjesnika, ili prokonzula u Maloj Aziji. Ona bi bez sumnje bila jedna od onih što su pretrpjele mučeništvo te bi se, zacijelo, smiješila kad bi joj prsa palili ražarenim kliještima. Ona bi i sama namjerice srnula u to, a u četvrtom bi i u petom stoljeću krenula u egipatsku pustinju i ondje proživjela trideset godina, hraneći se korijenjem, zanosom i priviđenjima. Ona jedino gine i čezne za tim kako bi što prije pretrpjela kakvu muku za nekog, a ako joj uskratite tu muku, čak će i kroz prozor skočiti. Čuo sam nešto o nekom gospodinu Razumihinu. On je, vele, razborit čovo (i prezime njegovo kazuje to, jamačno je seminarist), pa neka on čuva vašu sestru. U jednu riječ, mislim da sam razumio, i to smatram za čast. Ali onda, na početku poznanstva, znate i sami, čovjek je nekako lakoumniji i gluplji; pogrešno gledaš i vidiš drukčije nego što treba. Do đavola, zašto je ona tako krasna? Ja nisam kriv! U jednu riječ, u mene je to započelo nesuzdrživom požudom. Avdotja Romanovna je kreposna užasno, nečuveno i neviđeno. (Pamtite, to o vašoj sestri iznosim kao činjenicu. Ona je čak možda i bolesno kreposna, unatoč svome jakom umu, i to će joj naškoditi.) Bila je to u nas neka djevojka, Paraša, crnooka Paraša, koju su tek bili doveli iz drugog sela, služavka, nikada je još nisam vidio – vrlo ljepuškasta, ali nevjerojatno glupa: udarila u plač, zajaukala, da sva kuća ori, nastao skandal. Jednom poslije objeda Avdotja Romanovna me namjerno potražila sama u aleji u vrtu i zažarenih očiju zatražila od mene da se okanim bijedne Paraše. Bio je to, tako reći, i naš prvi razgovor udvoje. Smatrao sam za čast da udovoljim njenoj želji, uznastojao da se pričinim utučenim, zbunjenim, pa, u jednu riječ, valjano odigrao ulogu. Započeše odnosi, tajnoviti razgovori, moraliziranje, pouke, molbe, zaklinjanje, čak i suze – vjerujete li, čak i suze! Eto, do koje se mjere razvije u nekih djevojaka strast za propagandom! Svalio sam, dabome, sve na svoju sudbinu, pričinio se da ginem i žeđam za svjetlošću, a napokon upotrijebio najjače i neodoljivo sredstvo za osvajanje ženskog srca, sredstvo koje nikad i nikog neće iznevjeriti, nego djeluje ama baš na svaku ženu, bez ikakve iznimke. To poznato sredstvo jest laskanje. Ništa na svijetu nije teže od iskrenosti i nema ništa lakše od laskanja. Ako je u iskrenosti ma i stoti dio note kriv, odmah nastaje disonanca, a za njom skandal! Ali ako je u laskanju čak sve do posljednje note krivo, i onda je ona ugodna i ne sluša se bez zadovoljstva; makar i s grubim zadovoljstvom, ali ipak sa zadovoljstvom. I kako god grubo bilo laskanje, u njemu se svakako bar polovica čini istinom. I to za čeljad svake naobrazbe i svakog staleža. Čak i vestalku možeš zavesti laskanjem. A o običnim ljudima ne vrijedi ni govoriti. Moram da se smijem kad se sjetim kako sam jednom zavodio jednu gospođu, odanu mužu, djeci i vrlinama. Kako je to bilo zabavno i kako je malo posla bilo! A gospođa je zaista bila kreposna, bar na svoj način. Sva se moja taktika sastojala u tom da sam svaki čas satrven padao ničice pred njenom krepošću. Laskao sam joj nemilo, a čim postignem da mi stisne ruku, da me pogleda, odmah korim sebe da sam joj to silom oteo, da se branila, da se toliko branila, te zacijelo ne bih nikada ništa postigao da sâm nisam toliko pokvaren; ali ona je bila nevina i nije slutila lukavštinu, nego se podala nehotice, i ne znajući, i tako dalje, i tako dalje. U jednu riječ, postigao sam, a moja je gospođa bila posve uvjerena da je nevina i kreposna i da izvršuje sve dužnosti i obveze, a nastradala je posve nenadano. I kako se rasrdila na mene kad sam joj na kraju izjavio da je, po mojem iskrenom uvjerenju, ona isto tako išla za nasladom kao i ja! I bijedna je Marfa Petrovna također bila slaba prema laskanju, pa da sam samo htio, mogao sam još za njena života cijeli imutak prepisati na sebe. (Ali ja, međutim, mnogo vina pijem i brbljam.) Nadam se da se nećete rasrditi ako sada spomenem da je to isto spopalo i Avdotju Romanovnu. Ali sam bio glup i nestrpljiv i sve sam pokvario. Avdotji Romanovnoj se već nekoliko puta i prije (a jedanput osobito) nikako nije svidio izražaj mojih očiju, vjerujete li? Ukratko, u očima mi se sve jače i neopreznije raspaljivao neki oganj koji ju je plašio i napokon joj omrznuo. Zašto da i pričam; ali smo se razišli. Tu sam opet počinio glupost. Stadoh se na najprostiji način rugati svim tim propagandama i obraćenjima; opet iskrsla na sceni Paraša, a nije bila samo ona – ukratko, nasta sodoma. Oh, da vidite, Rodione Romanoviču, bar jednom u životu očice vaše sestrice kako znaju gdjekada sijevati! Usprkos tome što sam sada pijan, i evo sam već ispio punu čašu vina, govorim istinu; uvjeravam vas da mi se taj pogled prisnio; a šuštanje njene odjeće uopće nikako nisam mogao podnositi. Mislio sam zaista da ću dobiti napad padavice; nikada nisam ni sanjao da bih se mogao ovoliko uzbuditi. Ukratko, morao sam se svakako pomiriti; ali se više nije moglo. I pomislite što sam onda učinio! Kako može bjesnilo da zatupi čovjeka! Nikada ne poduzimajte ništa u bijesu, Rodione Romanoviču. Mislio sam da je Avdotja Romanovna zapravo puka sirotinja (ah, oprostite, nisam htio to... ali zar nije svejedno ako se tim izriče isti pojam?), ukratko, živi od zarade svojih ruku, da uzdržava i mater i vas (ah, do đavola, opet o vama buncam...), i odlučio posuditi joj sve svoje novce (tridesetak sam tisuća mogao i onda smoći) da pobjegne sa mnom, ma i ovamo u Petrograd. Razumije se, zakleo bih se na vječnu ljubav, blaženstvo, i tako dalje, i tako dalje. Vjerujete li, toliko sam se bio zacopao, te da mi je rekla: zakolji ili otruj Marfu Petrovnu i uzmi me za ženu – odmah bih bio učinio! Ali sve se završilo katastrofom, koju već znate, pa i sami možete misliti koliko sam se razbjesnio doznavši da je Marfa Petrovna izvukla ono prepodlo sudsko piskaralo Lužina i gotovo skrpila svadbu; a to bi zapravo bilo ono isto što sam i ja nudio. Je li tako? Je li tako? Tako je, zar ne? Primjećujem da ste nekako vrlo pozorno počeli slušati... zanimljiv mladić...

Svidrigajlov tresne od nestrpljivosti šakom o stol. Zarumeni se. Raskoljnikov je vidio jasno da ta čaša ili čaša i pol šampanjca, što ju je ispio, srčući pomalo, na gutljaje, djeluje na nj bolesno – i naumi da iskoristi slučaj. Svidrigajlov mu bijaše vrlo sumnjiv.

– E, nakon toga sam bio potpuno uvjeren da ste ovamo doputovali poradi moje sestre – reče on Svidrigajlovu otvoreno i ne ševrdajući da ga još ljuće razdraži.

– Eh, manite se! – trgne se nekako Svidrigajlov. – Ta ja sam govorio... a osim toga vaša me sestra i ne trpi.

– I vjerujem da vas ne trpi, ali o tom sada i nije riječ.

– Vjerujete, dakle, da me ne trpi? – (Svidrigajlov zažmiri i nasmiješi se podrugljivo.) – Pravo velite, ona me ne voli; ali nemojte nikada jamčiti za ono što biva između muža i žene, ili između ljubavnika i ljubavnice. Tu ima svagda neki kutić što svagda ostaje nepoznat cijelom svijetu, i samo ga znaju njih dvoje. Jamčite li da me je Avdotja Romanovna gledala gadljivo?

– Po nekim riječima i riječcama za ovog vašeg pričanja primjećujem da se ni sada ne odričete nekih nauma i nakana, dabome podlih, u vezi s Dunjom.

– Što! Zar sam izlanuo takve riječi i riječce? – vrlo se naivno trgne Svidrigajlov, ne mareći ni najmanje za epitet prišiven njegovim namjerama.

– Pa i sada ste izlanuli. Zašto se, na primjer, bojite tako? Što ste se sada odjednom uplašili?

– Ja se bojim i plašim? Plašim se vas? Prije se možete vi bojati mene, cher ami.[2] Kakva je to čudna zbrka... Uostalom, napio sam se, vidim; malo što se nisam izbrbljao opet. Do đavola i vino! Hej, vode!

Zgrabi bocu i ni pet ni šest baci je kroz prozor. Filip donese vode.

– Sve je to gluparija – reče Svidrigajlov, močeći ručnik i mećući ga na glavu. – A vas mogu jednom riječju poklopiti i sve vaše sumnje satrti u prah. Znate li, na primjer, da se ženim?

– To ste mi govorili još i prije.

– Govorio sam? Zaboravio sam. Ali onda nisam mogao govoriti pouzdano, jer još nisam ni vidio mlade; samo sam namjeravao. A sada već imam i mladu, i sve je gotovo, te samo da nemam neodgodivih poslova, sada bih vas zacijelo poveo i odveo do njih – jer vas želim zapitati za savjet. Eh, do đavola! Imam još samo deset časaka. Pazite, gledajte na sat; ali ću vam pripovjediti, jer je to zanimljiva pričica, moja ženidba; to jest, na svoj način – kamo ćete? Opet hoćete da odete?

– Neću, sada neću otići.

– Doista nećete otići? Vidjet ćemo! Odvest ću vas onamo, istina je, pokazat ću vam mladu, ali samo neću sada, a sada će vam gotovo biti i vrijeme. Vi ćete na desnu stranu, ja na lijevu. Vi znate tu Reslihovicu? Tu istu Reslihovicu kod koje sada stanujem – a? Čujete? A što mislite, to je ta ista, o kojoj govore, ta djevojčica, u vodi, zimi – čujete li? Pa, eto, ona mi je sve to i udesila; tebi je dosadno, veli, zabavi se neko vrijeme! A ja sam mračan čovjek, dosadan. Mislite da sam veseo? Nisam, mračan sam: nikome ne činim zla, sjedim u kutu; gdjekada ne mogu po tri dana da me razgovore. A ta obješenjakinja Reslihovica, velim vam, evo što je naumila: meni će žena dosaditi, ostavit ću je i otići ću, a žena će dopasti njoj i ona će je pustiti u promet; to jest u našem društvenom sloju i u višem. Ima, veli, neki kljenuti otac, bivši činovnik, sjedi u naslonjaču i već treću godinu ne može micati nogama. Ima, veli, i mati, razborita dama, ta majka. Sin služi negdje u guberniji, ne pomaže. Kći im se udala i ne posjećuje ih, na brizi su im dva mala nećaka (kao da im je malo svojih), a iz gimnazije izvadili djevojčicu prije nego što je svršila, najmlađu svoju kćer, za mjesec dana će tek navršiti šesnaestu godinu, mogu je dakle za mjesec dana udati. Za mene dakle. Otišli mi onamo; smiješno je kod njih; predstavio se ja: vlastelin, udovac, poznato ime, s tim vezama, s kapitalom – što za to, ako je meni pedeset godina, a njoj nema ni šesnaest? Tko pazi na to? A zamamljivo je, a, i jest zamamljivo, ha-ha! Da ste vidjeli kako sam se narazgovarao s ocem i majkom! Vrijedilo bi platiti da me samo pogledaš za to vrijeme. Izlazi ona, klanja se, pa, znate i sami, u kratkoj haljinici, još nerazvijen pupoljak, crveni se, bukti kao zora. (Rekoše joj, dabome.) Ne znam što mislite o ženskim lišcima, ali, po mojem mišljenju, tih šesnaest godina, te očice, još djetinjske, ta plašljivost i stidljive suze – po mom je mišljenju to bolje od krasote, a ona je uz to i sama po sebi lijepa, kao slika. Plava kosica, maljucni uvojčići što se viju u kovrčice, punačke rumene usnice, nožice – divota!...

Upoznali se dakle, ja rekao da se žurim zbog kućnih prilika, a sutradan, to jest prekjučer, blagoslovili nas. Otad, čim dođem, odmah nju sebi na koljena, pa je i ne puštam... Ona se žari kao sunce o zori, a ja je cjelivam; mati joj, razumije se, tuvi da je to, veli, tvoj muž, i tako mora da bude; ukratko, uživanje! I takav je mladoženja zaista možda i bolji od supružanskog. Tu je, kako se to zove, la nature et la vérité![3] Ha-ha! Dva sam se puta razgovarao s njom; nije glupa djevojčica; zna me gdjekada kradom pogledati, pa me naskroz pali. A znate, u nje je lišce Rafaelove Madone. U Sikstinske Madone je fantastično lice, lice tužne luđakinje, zar vam to nije palo u oči? Nešto tako. Čim su nas blagoslovili, ja odmah sutradan donio darova za tisuću i pol: nakit od dragulja, drugi od bisera pa srebrnu toaletnu kutiju za dame, sa svakojakim stvarima, tako da se i njoj, Madoni, zarumenjelo lice. Posadio ja nju jučer sebi na koljena, ali valjda isuviše bezobzirno, a ona se sva zažarila i suzice joj vrcnule na oči, ali neće da se oda, iako sva gori. Otišli svi na časak, ja ostao sam samcat s njom, odjednom mi se ona baca oko vrata (prvi put sama), grli me obadvjema ručicama, ljubi me i kune se da će mi biti poslušna, vjerna, dobra žena, da će me usrećiti, da će nastojati sve dok živi, svaki trenutak, sve, sve žrtvovati, a za sve to želi samo poštovanje moje, i više mi, veli, »ništa, ništa, ništa ne treba, nikakvih darova!« Priznajte sami da je slušati ovako priznanje nasamo od šesnaestogodišnjeg anđelka koji se rumeni od djevojačkoga stida i ima suzice od zanosa u očima – priznajte sami, da je to prilično zanimljivo! Je li da je zanimljivo? Ta vrijedi nešto, a? Pa, vrijedi li? Pa... pa, slušajte... pa, hajdemo do moje zaručnice... ali ne odmah!

– Ukratko, u vama ta golema razlika u godinama i naobrazbi raspaljuje požudu? I zar se zbilja ženite?

– Pa što? Dabome da se ženim. Svak vodi brigu o sebi, a najveselije živi onaj koji zna najbolje prevariti sama sebe. Ha-ha! A što ste ovako do grla zapali u čestitost? Okanite me se, gospodine, ja sam čovjek grešnik. He-he-he!

– Ali ipak ste smjestili djecu Katerine Ivanovne. Uostalom... uostalom, imali ste razloga za to... sada razumijem sve.

– Uopće volim djecu, neobično volim djecu – zakikoće Svidrigajlov. – O tom vam mogu pripovjediti zanimljivu priču koja zapravo još uvijek traje. Prvog dana nakon dolaska krenuo ja po tim različitim kloakama, pa se prihvatio opet toga nakon sedam godina. Vjerojatno primjećujete da se ne žurim da se sastanem sa svojom družbom, s nekadašnjim prijateljima i drugovima. Pa i što god dulje budem mogao, nastavit ću bez njih. Znate: na selu kod Marfe Petrovne živa me izmoriše uspomene o svim tim tajnovitim mjestima i mjestašcima po kojima onaj koji zna mnogo može naći. Do đavola! Narod pijanči, naobražena mladost od besposlice gine u neostvarivim snima i maštanju, oglupljuje u teorijama; odnekud navrvjeli Židovi, zgrću novce, a svi ostali udarili u razvrat. Mene je dakle taj grad zadahnuo odmah u prvim satima poznatim zadahom. Našao se ja na nekom takozvanom plesu – strašna kloaka (a ja baš volim kloake s prljavštinom), pa, razumije se, kankan, kakva nema i kakva i nije bilo u moje vrijeme. Jest, u tome je napredak. Odjednom vidim, djevojčica od oko trinaest godina, vrlo zgodno odjevena, pleše s jednim virtuozom; drugi joj je sučelice. A do zida na stolici sjedi njena mati. Možete i sami pomisliti kakav je to kankan! Djevojčica se mete, crveni, napokon se vrijeđa i udara u plač. Virtuoz je grabi, počinje je vrtjeti i izigravati pred njom, svi naokolo kikoću, a ja volim u takvim časovima našu publiku, pa i kankansku, kad kikoće i viče: »Tako baš i treba! Što i dovode djecu!« A što me briga, ne tiče me se: tješe li oni logično ili nelogično sami sebe! Odmah sam razabrao što ću i kako ću, te sjedoh uz mater i započeh joj pripovijedati da sam i ja tek doputovao, a ovo su same neznalice, ne znaju da cijene pravu čestitost i da je uvažavaju kako treba; rekao sam joj da imam mnogo novaca; ponudio da ću ih odvesti u svojoj kočiji; odvezao ih kući i upoznao se. (Stanuju kod drugih u nekoj sobici, istom su doputovale.) Meni rekoše da je poznanstvo sa mnom samo čast i njoj i njenoj kćeri; doznam da nemaju podbogom ništa, a došle su da nešto mole u nekom uredu, ponudim im svoje usluge, novce; doznam da su onamo na ples otišle misleći da tamo zbilja uče plesati; ponudim se da ću i ja pripomoći odgoju mlade djevojke, učenju francuskog jezika i plesu. One to prime s oduševljenjem, smatraju za čast, sve do sada se družimo... Hoćete li, hajdemo, ali ne odmah.

– Okanite se, okanite svojih podlih, odurnih priča, razvratni, gadni, pohotljivi čovječe!

– Schiller, eto, naš Schiller! OU va-t-elle la vertu se nicher?[4] A da znate, baš ću vam namjerice pripovijedati takve nepodopštine samo da slušam vaše uzvike. Užitak!

– Koješta, zar nisam sad smiješan sam sebi? – promrmIja Raskoljnikov pakosno.

Svidrigajlov da pukne od smijeha; napokon zovnu Filipa, plati i počne ustajati.

– Pa, i jesam pijan, assez causé![5] – reče. – Užitak!

– Pa kako i ne bi bio za vas užitak! – uzvikne Raskoljnikov ustajući i sam. – Kako i ne bi otrcanom razvratniku, pogotovo kada mu je na umu ovakva odurna nakana, bila slast pripovijedati o takvim pustolovinama, i još u ovakvim prilikama i takvu čovjeku kakav sam ja... To pali!

– Pa, ako je tako – odgovori Svidrigajlov nekako začuđen, promatrajući Raskoljnikova – ako je tako, onda ste i sami pravi cinik. Građa je bar ogromna u vama. Mnogo možete spoznati, mnogo... ali i mnogo možete i raditi. Ali neka, dosta je! Iskreno žalim što sam se samo malo razgovarao s vama, ali mi nećete izmaći... Samo počekajte...

Svidrigajlov krene iz gostionice. Raskoljnikov za njim. Ali Svidrigajlov ipak nije bio trešten pijan; vino mu je bilo udarilo u glavu, ali se brzo trijeznio. Zaokupilo ga nešto izvanredno važno i on se namrštio. Očekuje nešto što ga očito uzrujava i uznemiruje. Prema Raskoljnikovu se za nekoliko posljednjih časaka vladao odjednom nekako posve drugačije i bivao sve grubljim i podrugljivijim. Raskoljnikov je primijetio sve to, pa se i sam uzrujao. Svidrigajlov mu postade vrlo sumnjivim; odluči dakle da pođe za njim.

Siđu na pločnik.

– Vi ćete na desnu stranu, a ja na lijevu, ili makar i obratno, samo adieu, mon plaisir[6], do radosna viđenja!

I on krene na desnu stranu prema Sijenskom trgu.

[1] Nadgrobni govor.

[2] Dragi prijatelju

[3] Priroda i istina!

[4] Gdje se to skriva krepost?

[5] Dosta smo razgovarali!

[6] Zbogom, dušo.

V

Raskoljnikov pođe za njim.

– Što to znači? – zavikne Svidrigajlov okrećući se. Ta ja sam, čini mi se, kazao...

– To znači da vas sada neću ostaviti. – Što-o-o?

Obadvojica stanu i obadvojica se zgledaju, kao da se mjere.

– Iz cijelog vašeg polupijanog pričanja – oštro mu odreže Raskoljnikov – zaključio sam ja pouzdano da ne samo što se niste okanili svojih prepodlih nauma na račun moje sestre, nego ste zabavljeni njima jače nego ikada. Znam da je moja sestra jutros dobila neko pismo. Sve ste se vrckali na stolici... Možda ste, uzgred, i iščeprkali kakvu ženu; ali to ne znači ništa. Hoću osobno da se uvjerim...

Raskoljnikov teško da bi znao i sam utvrditi što je zapravo sada htio i o čemu želi da se osobno uvjeri.

– Tako dakle! A želite li da odmah zovnem policiju?

– Zovi!

Opet oni postoje časak sučelice. Napokon se Svidrigajlovu lice izmijeni. Kad se uvjerio da se Raskoljnikov nije uplašio prijetnje, odmah mu lice posta vedrije i prijaznije.

– Kakvi ste samo! Namjerice nisam zapodijevao s vama razgovor o vašem slučaju, premda me, dabome, mori radoznalost. Slučaj je fantastičan. Odgodio sam bio za drugi put, ali ste zaista sposobni razdražiti i mrtvaca... Pa, hajdemo, ali vam velim unaprijed: samo ću na časak kući da uzmem novaca; onda zatvaram stan, naimam fijaker, pa ću cijelu večer provesti na otocima. Kamo ćete dakle za mnom?

– Zasad ću u stan, a i to ne vama, nego Sofji Semjonovnoj da se ispričam što nisam bio na pokopu.

– Kako vas volja, ali Sofje Semjonovne nema kod kuće. Odvela je svu djecu nekoj dami, nekoj odličnoj starici dami, mojoj nekadanjoj znanici koja upravlja nekim zavodom za siročad. Očarao sam tu damu, jer sam uplatio novce za sve troje nejačadi Katerine Ivanovne, osim toga sam još poklonio novaca i za zavode; onda sam joj opričao životni put Sofje Semjonovne, sve potanko, ništa ne krijući. To je proizvelo neopisiv efekt. Zato je Sofji Semjonovnoj i rečeno da dođe još danas pravo u ...ski hotel, kamo je na neko vrijeme došla s ladanja ta gospođa.

– Svejedno je, ipak ću svratiti.

– Kako vas volja, samo nećete sa mnom; a što me briga! Evo nas za trenutak i kod kuće. Je li, valjda zato sumnjate na mene što sam bio toliko obziran i što vam sve dosad nisam dodijavao ispitivanjem... vi razumijete? To vam se učinilo neobičnim; kladim se da je tako! E, budite onda još i dalje obzirni!

– I prisluškujete na vratima!

– A, vi o tom! – nasmije se Svidrigajlov. – Jest, i čudio bih se kad ne biste nakon svega toga nešto napomenuli. Ha-ha! Bar sam nešto razumio od onog što ste tada... ondje... počinili i sami ispripovijedali Sofji Semjonovnoj, ali i što je to napokon? Možda sam sasvim zaostao čovjek i ništa ne poimam više. Objasnite mi, za boga miloga, prijane! Prosvijetlite me najnovijim idejama!

– Ništa niste mogli čuti, sve lažete!

– Ta ne govorim o tom, ne govorim o tom (premda i jesam čuo mnogo toga), nije, govorim o tom što, evo, neprestano stenjete te stenjete! Schiller se u vama buni svaki čas. A onda, de, ne prisluškuj na vratima! Ako je tako, idite i prijavite vlasti da se, recite, tako i tako, meni dogodio tako neočekivan slučaj: u teoriji se dogodila mala pogreška. Ako ste pak uvjereni da ne valja prisluškivati na vratima, a babe mogu slobodno mlatiti čime dohvatiš, za svoje zadovoljstvo, onda putujte brže nekamo u Ameriku! Bježite, mladiću! Možda još imate vremena. Iskreno vam govorim. Možda nemate novaca? Dat ću vam za put.

– Na to i ne mislim – prekine ga Raskoljnikov, gadeći se.

– Razumijem (nemojte se, uostalom, truditi; ako želite, nemojte mnogo ni govoriti), – razumijem kakva su vas pitanja zaokupila: moralna, je li? Pitanja građanina i čovjeka? Otresite ih se; što će vam sada? He-he! Zar zato što ste još i građanin i čovjek? Ako je tako, ne bješe vam se ni prtljati u to, niti se laćati onog što nije za vas. Pa, ubijte se; što, zar vam se neće?

– Baš kao da me namjerice želite razdražiti samo da bih vas sada ostavio...

– Gle čudaka! Evo nas, molim vas, već na stubama. Vidite, evo tu se ulazi u sobu Sofje Semjonovne; gledajte, nema nikog! Ne vjerujete? Zapitajte Kapernaumova; ona im predaje ključ. Evo i nje same, madame de Kapernaumov, a? Što? (Ona je nagluha.) Otišla? Kamo? E, jeste li čuli sada? Nema je i neće doći možda do kasne večeri. Hajdmo sada do mene! Ta vi ste htjeli meni? Evo nas u mom stanu. Madame Reslih nije kod kuće. Ta je žena uvijek zaposlena, ali dobra žena, uvjeravam vas... možda bi i vama pomogla da ste išta razboritiji. Pa, evo izvolite vidjeti; vadim iz stola ovaj papir od pedeset postotaka (eto, koliko ih još imam!), a taj će danas da ode u mjenjačnicu. E, jeste li vidjeli. Dulje ne smijem tratiti vrijeme. Stol se zaključava, stan se zaključava, i mi smo opet na stubištu. Hoćete li da najmimo fijaker? Ja ću na otok. Želite li da se provezete? Evo naimam tu kočiju za Jelagin, što? Nećete? Ne možete izdržati? Hajde da se provezemo, svejedno. Kao da će kiša, svejedno, spustit ćemo krov.

Svidrigajlov je već sjedio u kočiji. Raskoljnikov zaključi da su mu sumnje bar zasad neosnovane. Ne odgovori ni riječi, nego se okrene i udari natrag u pravcu Sijenskog trga. Da se bar jedanput obazreo putem, vidio bi kako se Svidrigajlov nije odvezao ni sto koračaja, platio kočiju i sišao na pločnik. Ali on nije više ništa mogao vidjeti i bio već zakrenuo za ugao. Snažno ga je gađenje odbijalo od Svidrigajlova. »Zar sam ma i časak mogao išta očekivati od tog grubog zlikovca, od tog pohotljivog razvratnika i podlaca!« uzvikne on i nehotice. Istina je, Raskoljnikov je prenaglo i lakoumno izrekao što misli. Bilo je nešto u cijeloj toj Svidrigajlovljevoj pojavi što mu je davalo bar neku originalnost, ako ne čak i tajanstvenost. Što se pak u svemu tome tiče sestre, Raskoljnikov je ipak i dalje bio tvrdo uvjeren da je Svidrigajlov neće ostaviti na miru. Ali preteško mu je i nepodnošljivo bilo misliti i razmišljati o svemu tome!

Kad je ostao sam, poslije dvadesetak koračaja zapadne, po svom običaju, u duboku zamišljenost. Popne se na most, stane do ograde i zagleda se u vodu. A međutim je nešto poviše njega stajala Avdotja Romanovna.

Sreo se s njom kad se uspinjao na most, ali je nije primijetio, nego je prošao mimo nje. Dunečka ga još nikad nije srela na ulici u ovakvu raspoloženju, i zaprepastila se. Zastala i nije znala bi li ga zovnula ili ne bi? Odjednom ugleda Svidrigajlova kako hiti od Sijenskog trga.

Ali on kao da se približuje kradom i oprezno. Ne pope se na most, nego se zaustavi postrance, na pločniku, nastojeći da ga Raskoljnikov nipošto ne primijeti. Dunju je već odavno opazio i počeo joj domahivati. Njoj se učini da je tim znacima moli neka ne zove brata i neka ga ostavi na miru, a da nju zove sebi.

Dunja i učini tako. Tiho obiđe brata i priđe Svidrigajlovu.

– Hajdemo brže! – šapne joj Svidrigajlov. – Neću da Rodion Romanovič zna za naš sastanak. Upozorujem vas da sam s njim sjedio tu nedaleko u gostionici, gdje me je našao, i jedva sam ga se otresao. On zna odnekud za moje pismo vama i nešto sumnja. Valjda mu niste odali? A ako niste vi, tko je onda?

– Evo smo već zakrenuli za ugao – prekine ga Dunja – pa nas brat neće opaziti. Kažem vam da ne idem s vama dalje. Recite mi sve ovdje; sve to možete reći i na ulici.

– Prvo, to se nikako ne može reći na ulici; drugo, treba da saslušate i Sofju Semjonovnu; treće, pokazat ću vam neke dokaze... Pa ako napokon niste voljni doći do mene, odustajem od svakog objašnjenja i odlazim odmah. Pri tom vas molim da ne zaboravite da je vrlo zanimljiva tajna vašega ljubljenoga brata posve u mojim rukama.

Dunja zastane neodlučna i zagleda se pronicavim pogledom u Svidrigajlova.

– Što se bojite? – napomenu on mirno. – Grad nije selo. I na selu ste više naudili vi meni nego ja vama, a tu...

– Je li Sofja Semjonovna obaviještena?

– Nije, nisam joj rekao ni riječi, pa i ne znam pouzdano je li sada kod kuće. Uostalom, vjerojatno je kod kuće. Danas je pokopala svoju rođakinju; na ovakav dan neće ići u goste. Za sada neću nikome govoriti o tom, pa se i kajem donekle što sam i vama rekao. Tu je i najmanja neopreznost isto što i prijava. Stanujem evo tu, u ovoj kući, evo joj baš prilazimo. Evo pazikuće naše kuće, pazikuća me vrlo dobro poznaje; evo pozdravlja; vidi da idem s damom, te je, naravno, zapazio već vaše lice, a to će vam dobro doći, ako se bojite i u me sumnjate. Oprostite što ovako prosto govorim. Sam stanujem kod drugih. Sofja Semjonovna stanuje odmah do mene, također kod drugih. Cijeli je kat iznajmljen. Zašto se bojite kao dijete? Zar sam doista tako strašan?

Svidrigajlovljevo se lice razvuče u milostiv smiješak; ali njemu više nije bilo do smiješenja. Srce mu je kucalo i dah zastajao u grudima. Namjerice je govorio glasno da prikrije sve jače uzbuđenje; ali Dunja nije primijetila to osobito uzbuđenje; previše ju je razdražila napomena da ga se ona kao dijete boji i da joj je on tako strašan.

– Znam, doduše, da ste čovjek... bez poštenja, ali vas se ni najmanje ne bojim. Idite prvi – reče naoko mirno, ali joj lice bješe vrlo blijedo.

Svidrigajlov zastane pred Sonjinim stanom.

– Dopustite da saznam je li kod kuće... Nije. Nezgoda! Ali znam da može brzo doći. Ako je već otišla, mogla je jedino otići nekoj dami radi svojih sirota. Umrla im je mati... I ja sam se tu umiješao i pouređivao. Ako se Sofja Semjonovna ne vrati za deset časaka, poslat ću vam je samu, ako hoćete, još danas; pa, evo i moje sobe. Evo moje dvije sobe. Ovdje iza tih vrata stanuje moja gazdarica, gospođa Reslih. Sada zavirite ovamo, pokazat ću vam glavne dokaze! Ova vrata iz moje spavaće sobe vode u dvije posve prazne sobe koje se iznajmljuju. Evo ih... to treba da pogledate malo pozornije...

Svidrigajlov je stanovao u dvije prilično prostrane, namještene sobe. Dunečka se nepovjerljivo ogledavala, ali ne primijeti ništa osobito ni na pokućstvu, ni u rasporedu tih soba, premda se moglo štošta i primijetiti, na primjer, da je Svidrigajlovljev stan nekako između dva gotovo nenastanjena stana. Ne ulazi se pravo s hodnika, nego ide kroz dvije gazdaričine sobe, koje su gotovo prazne. U spavaćoj pak sobi otključa Svidrigajlov zaključana vrata i pokaže Dunečki opet praznu sobu što je sada iznajmljuju. Dunečka stane najprije na pragu, ne razumijevajući zašto je i zove da gleda sobu, ali se Svidrigajlov požuri da joj objasni.

– Eto, pogledajte ovamo u ovu drugu veliku sobu. Vidite ova vrata, zaključana su. Do vrata stolica, samo ta jedna stolica u obadvije sobe. Donio sam je iz svog stana da udobnije slušam. Ondje, tik do tih vrata, stoji stol Sofje Semjonovne: ondje je ona sjedjela i razgovarala s Rodionom Romanovičem. A ja sam ovdje sjedio na stolici i prisluškivao dvije večeri za redom, svaki put po dva sata, pa sam, dabome, i imao prilike da doznam koješta; što mislite?

– Prisluškivali ste?

– Jest, prisluškivao sam; a sad hajdemo u moj stan; ovdje nemamo ni gdje sjesti.

Dovede Avdotju Romanovnu u svoju prvu sobu, koja mu služi za salon, i ponudi da sjedne. On sjedne na drugi kraj stola, barem hvat od nje, ali mu je u očima zablistao vjerojatno onaj isti plamen što je nekad onako uplašio Dunečku. Ona se trgne i opet se ogleda nepovjerljivo. Kretnja joj je bila nehotična; očevidno nije htjela da pokaže svoje nepovjerenje. Ali ta osamljenost Svidrigajlovljeva stana prenerazi je napokon. Htjede zapitati je li bar kod kuće njegova gazdarica, ali ipak ne zapita... iz ponosa. Uz to joj je srce morila i druga, kudikamo veća muka negoli bojazan za sebe. Morila ju je nepodnošljiva muka.

– Evo vašeg pisma – započne Dunja i položi pismo na stol. – Zar je zbilja istina ovo što pišete? Natucate o zločinu što ga je, tobože, počinio moj brat. Isuviše jasno natucate, ne smijete se sada izvlačiti. Znajte, dakle, da sam još prije nego što ste mi vi rekli čula za to glupo pričanje, i ne vjerujem ni riječce. To je odurna i smiješna sumnja. Znam tu priču, kako i zašto je izmišljena. U vas ne može biti nikakvih dokaza. Obećali ste da ćete dokazati; govorite dakle! Ali unaprijed znajte da vam ne vjerujem! Ne vjerujem!...

Dunečka to izgovori brzorečicom, žurno i na časak joj rumen prelije lice.

– Kad ne biste vjerovali, zar bi se i moglo dogoditi da biste se usudili doći sami u moju sobu? Zašto ste dakle došli? Jedino iz radoznalosti?

– Ne mučite me, govorite, govorite!

– Treba priznati da ste hrabra djevojka! Tako mi boga, mislio sam da ćete zamoliti gospodina Razumihina da vas doprati ovamo. Ali njega nije bilo ni uz vas, ni u vašoj blizini; gledao sam: to je odvažno, htjedoste dakle da poštedite Rodiona Romanoviča. Uostalom, sve je u vas božansko... Što se pak tiče vašeg brata, što da vam reknem? Maloprije ste ga vidjeli i sami. Kakav vam se čini?

– Da možda ne temeljite sve samo na tom?

– Ne, ne temeljim na tom, nego na njegovim riječima. Evo ovamo je on dvije večeri zaredom dolazio Sofji Semjonovnoj. Pokazivao sam vam gdje su sjedjeli. On joj se potpuno ispovjedio. On je ubojica. On je ubio udovu činovnika, lihvarku, kod koje je zalagao stvari; ubio je i sestru njenu, tržarku, imenom Lizavetu, koja je iznenada ušla kad joj je ubijao sestru. Ubio ih je obadvije sjekirom, koju je donio sa sobom. Ubio ih je da ih orobi, pa i orobio ih je, uzeo novce i kojekakve stvari... Sve je to doslovce sam pričao Sofji Semjonovnoj, koja jedina i zna za tajnu, ali u ubojstvu nije sudjelovala ni riječju ni djelom, nego se prestravila isto tako kao i vi sada. Ne uznemirujte se, neće ona njega odati.

– Ne može biti! – zamrmlja Dunečka blijedim, obamrlim usnama; dah joj zastao. – Ne može biti, nije zato imao nikakva, ni najmanjeg uzroka, nikakva povoda... To je laž, laž!

– Orobio ju je, to je uzrok. Uzeo novce i stvari. Istina je, on se, po svome priznanju, nije okoristio novcima ni stvarima, nego ih je spremio negdje pod kamen, gdje i sada leže. Ali to je zato što se nije usudio okoristiti njima.

– A zar bi on mogao ukrasti, orobiti! Da bi on i pomislio na to! – zavikne Dunja i skoči sa stolice. – Ta znate ga, vidjeli ste ga? Zar on može biti kradljivac?

Bilo je kao da moli Svidrigajlova; zaboravila je svaki strah.

– Tu ima, Avdotja Romanovna, na tisuće i na milijune kombinacija i mogućnosti. Kradljivac krade, iako on zna da je podlac; a čuo sam kako je jedan čestiti čovjek orobio poštu; tko bi ga znao, možda je on i zaista mislio da je učinio dobro djelo! Ni sam, dabome, ne bih vjerovao, kao ni vi, da mi je tko to pripovjedio. Ali sam svojim ušima povjerovao. On je Sofji Semjonovnoj iznosio i sve razloge; a ona nije isprvice vjerovala svojim ušima, ali je očima napokon, svojim rođenim očima povjerovala. Ta on joj je sam glavom pripovjedio.

– Kakvi su dakle... razlozi?

– Duga je to priča, Avdotja Romanovna. Tu ima, kako bih vam rekao, teorija svoje vrste, ono isto u čemu se meni, na primjer, čini da je pojedini zločin dopušten ako je konačni cilj valjan. Jedno zlo i sto dobrih djela! I jeste teško, dabome, mladu sposobnu i pretjerano taštu čovjeku, koji zna da bi mu se, na primjer, kad bi imao svega tri tisuće, cijela karijera, cijela budućnost njegova životnog cilja preobrazila, a eto nema te tri tisuće. Dometnite tome razdraženost od gladovanja, od tijesna stana, od dronjaka, od jasne svijesti o ljepoti svog socijalnog položaja, ali i o položaju sestre i majke. A najviše taština, ponos i taština, uostalom, bog bi ga znao, možda i pored dobrih sklonosti... Ja ga ne krivim, nemojte misliti, molim vas; a i ne tiče me se. Tu je bila još i jedna osobna teorijica, onako, teorija – po kojoj se, vidite, ljudi dijele na građu i na osobite ljude, to jest na takve ljude koji su na tolikoj visini te im i nema zakona, nego oni sami kroje zakone ostalim ljudima, građi, ološu. Ništa, tek teorijica: une theorie comme une autre.[1] Napoleon ga je neobično zanio, to jest, zanijelo ga je zapravo to što mnogi genijalni ljudi nisu pazili na pojedinačno zlo, nego su bez razmišljanja prelazili preko njega. On je, čini mi se, uobrazio sebi da je i sam genijalan čovjek – to jest, bio je neko vrijeme uvjeren u to. Neobično ga je mučila i sada ga muči misao da je znao stvoriti teoriju, ali nije bio kadar da prijeđe zakon bez razmišljanja, dakle nije genijalan čovjek. A to ponizuje mlada tašta čovjeka, pogotovo u naše doba...

– A grižnja savjesti? Poričete mu, dakle, svaki moralni osjećaj? Zar je on takav?

– Ah, Avdotja Romanovna, sada se sve zamutilo, uostalom, nikada nije ni bilo u osobitu redu. Rusi su uopće, Avdotja Romanovna, ljudi široke naravi, kao što im je prostrana i zemlja, i izvanredno su skloni onom što je fantastično, neuredno; ali nevolja je biti široke naravi bez osobite genijalnosti. Sjećate se koliko sam se ovako i o toj temi narazgovarao s vama u četiri oka, sjedeći navečer, uvijek poslije večere, na terasi u vrtu. Baš ste me zbog te široke naravi prekoravali. Tko bi znao, možda smo mi baš onda i govorili kada je on ovdje ležao i razmišljao. Ta u nas u obrazovanom društvu, Avdotja Romanovna, i nema osobito svetih tradicija: jedino ako tko sebi stvori iz knjiga... ili izvede štogod iz ljetopisa. Ali to su veliki učenjaci, i da znate, sve nekakvi šupljoglavci, tako da se svjetski čovjek čak i stidi. Uostalom, moje mišljenje znate i sami; ja ne krivim baš nikog. I sâm sam danguba, toga se i držim. Ali o tom, smo već počešće govorili. Bio sam toliko sretan te sam vas zainteresirao svojim mišljenjem... Vrlo ste blijedi, Avdotja Romanovna!

– Znam tu njegovu teoriju, znam. Pročitala sam u časopisu njegov članak o ljudima kojima je sve dopušteno... Donio mi ga je Razumihin.

– Gospodin Razumihin? Članak vašeg brata? U časopisu? Postoji takav članak? Nisam znao. Bit će zacijelo zanimljivo! Ali kamo ćete, Avdotja Romanovna?

– Sofji Semjonovnoj – izgovori Dunečka slabim glasom. – Kuda se može do nje? Možda je došla; hoću svakako da se sastanem odmah s njom. Neka ona...

Avdotja Romanovna nije mogla da izgovori: dah joj se doslovno presjekao.

– Sofja Semjonovna se neće vratiti do noći. Morala je doći vrlo brzo, a kad nije, onda će vrlo kasno...

– A, dakle lažeš! Vidim... lagao si... sve si lagao!... Ne vjerujem ti! Ne vjerujem! Ne vjerujem! – uzvikala se Dunečka razbješnjela i posve izbezumljena.

Gotovo se onesviješćena sruši na stolicu, koju joj je Svidrigajlov brže primaknuo.

– Avdotja Romanovna, što vam je, prenite se! Evo vam vode. Gutnite gutljaj...

On je poprska vodom. Dunečka se trgne i prene.

– Snažno je djelovalo! – promrmlja Svidrigajlov u sebi i namršti se. – Avdotja Romanovna, primirite se! Znajte da on ima prijatelja. Izbavit ćemo ga, spasit ćemo ga, spasit ćemo ga. Hoćete li da ga odvedem u inozemstvo? Imam novaca; za tri ću dana nabaviti kartu. A što se tiče toga što je ubio, ta on će učiniti još mnogo dobrih djela, tako da će se sve to zbrisati; umirite se! Može još postati velikim čovjekom. Pa, kako vam je? Kako ste?

– Pakosniče! Još se i podrugujete. Pustite me...

– Kamo ćete? Ta kamo ćete?

– Njemu. Gdje je on? Vi znate! Zašto su ta vrata zaključana? Na ta smo vrata ušli, a sada su zaključana. Kada ste ih uspjeli zaključati?

– Ne smije se izvikivati po svim sobama ovo što smo govorili. Nipošto se ne podrugujem; samo mi je dodijalo govoriti onakvim jezikom. Pa, kamo ćete ovakvi? Zar želite da ga prijavite? Samo ćete ga razbjesnjeti, i on će se prijaviti sam. Znajte da već paze na njega, već su mu na tragu. Samo ćete ga izdati. Počekajte, maloprije sam s njim bio i govorio; još se on može spasiti. Počekajte, sjednite, promislit ćemo zajedno. Zato sam vas i pozvao da se nasamo porazgovorimo o tom i da valjano promislimo. Ta sjednite!

– Kako ga možete spasiti? Zar se on može spasiti?

Dunja sjedne. Svidrigajlov sjedne do nje.

– Sve to ovisi o vama, o vama, o vama jedinoj – započne on šapćući, zažarenih očiju, zapinjući i čak ne izgovarajući neke riječi od uzbuđenja.

Dunja se uplaši i uzmakne od njega. I on je sav drhtao.

– Vi... jedna vaša riječ, i on je spašen! Ja... ja ću ga spasiti. Ja imam novaca i prijatelja. Odmah ću ga otpraviti, a ja ću uzeti putnicu, dvije putnice. Jednu njemu, drugu meni. Ja imam prijatelja; imam ljudi vještih tomu... Hoćete li? Uzet ću i vama putnicu... vašoj majci... što će vam Razumihin? I ja vas volim... Ja vas ludo volim. Dajte da poljubim okrajak vaše haljine, dajte! Dajte! Ne mogu da slušam kako ona šušti. Recite mi: učini to, i ja ću učiniti! Sve ću učiniti. Učinit ću i ono što se ne može. U što vi vjerujete, u to ću vjerovati i ja. Učinit ću sve, sve! Nemojte me, nemojte me gledati ovako! Zar ne znate da me ubijate...

Započeo i on buncati. Odjednom se nekako promijenio baš kao da mu se odjednom smutila pamet. Dunja skoči i poleti prema vratima.

– Otvorite! Otvorite! – vikala je kroz vrata, kao da nekog doziva i drmala ih rukama. – Ta otvorite! Zar nikog nema?

Svidrigajlov ustane i pribra se. Zloban, podrugljiv smiješak polako mu se protiskivao na usne što još drhtahu.

– Ondje nema nikoga kod kuće – izgovori on tiho i u razmačicama. – Gazdarica je otišla i zalud vam je vikati toliko: samo se uludo uzrujavate.

– Gdje je ključ? Odmah otvaraj vrata, odmah, podli čovječe!

– Izgubio sam ključ i ne mogu ga naći.

– A! Onda je to nasilje! – zavikne Dunja, samrtnički blijeda, poleti u kut i ondje se zakloni stolićem, što joj se našao pri ruci. Nije vikala, ali se upila pogledom u svog mučitelja i oštro pazila na svaku njegovu kretnju. Ni Svidrigajlov se nije micao s mjesta, nego joj stajao sučelice na drugom kraju sobe. On je čak zavladao sobom, bar naoko. Ali mu je lice blijedo kao i prije. Podrugljiv mu smiješak ne nestaje s lica.

– Maloprije rekoste »nasilje«, Avdotja Romanovna. Ako je nasilje, i sami možete zaključiti da sam poduzeo mjere. Sofja Semjonovna nije kod kuće, do Kapernaumovih je vrlo daleko, pet zatvorenih soba. Najzad, jači sam bar dvaput od vas, a, osim toga, nemam čega da se bojim, jer se nakon toga i ne možete žaliti: valjda nećete htjeti zbilja izdati brata? A nitko vam neće ni povjerovati: pa, zar djevojka i dolazi sama u stan čovjeku, samcu? Ako dakle i žrtvujete brata, ni onda nećete ništa dokazati: nasilje se vrlo teško dokazuje, Avdotja Romanovna.

– Podlače! – prošapće Dunja bijesno.

– Kako vas volja, ali da znate, to sam iznio samo kao mišljenje. Po mom osobnom uvjerenju imate posve pravo: nasilje je gadno. Govorio sam samo o tom da se ne biste nipošto ogriješili o svoju savjest kad biste čak... kad biste čak naumili da izbavite brata dobrovoljno, onako kako vam predlažem. Pokorili biste se, dakle, jednostavno prilikama, pa i sili, napokon, ako baš ne može da bude bez te riječi. Razmislite o tom: sudbina vašeg brata i vaše majke u vašim je rukama. A ja ću vam biti rob... dokle god živim... ja ću evo tu čekati...

Svidrigajlov sjedne na divan, otprilike osam koračaja od Dunje. Nije više ni najmanje sumnjala u njegovu nepokolebljivu odlučnost. A i znala ga je.

Iznenada trgne ona iz džepa revolver, zapne ga i spusti ruku s revolverom na stolić. Svidrigajlov skoči s mjesta.

– Ha! Dakle tako! – uzvikne on u čudu, ali se zlobno smješkaše. Pa, to sasvim mijenja tijek događaja! Sami mi, Avdotja Romanovna, izvanredno olakšavate posao! Otkud vama revolver? Da nije od gospodina Razumihina? Ha! Ta to je moj revolver! Stari znanac! A koliko sam ga onda tražio!... Ipak nije propala ututanj pouka u strijeljanju, što sam imao čast da vam je dajem na selu.

– Nije tvoj revolver, nego Marfe Petrovne, koju si ubio, zlikovče! Ničeg svoga nisi imao u njenoj kući. Uzela sam ga kad sam počela slutiti što si kadar učiniti. Da nisi ni korak koraknuo, jer se kunem da ću te ubiti!

Dunja je bila bijesna. Uperila zapeti revolver.

– Pa, a brat? Iz radoznalosti pitam? – zapita Svidrigajlov, sve još stojeći na istom mjestu.

– Prijavi, ako hoćeš! Ni makac! Ne miči se! Ispalit ću! Otrovao si ženu, znam, i sam si ubojica!...

– A tvrdo ste uvjereni da sam otrovao Marfu Petrovnu?

– Jest! Sam si mi natucao; sam si mi govorio o otrovu... znam da si odlazio po otrov... sve je bilo spremno kod tebe... Ti si to uradio... Jesi, zacijelo... podlače!

– Sve da i jeste istina, zbog tebe je... ti bi ipak bila uzrok.

– Lažeš! Mrzila sam te oduvijek, oduvijek...

– Ehe, Avdotja Romanovna! Očigledno ste zaboravili kako ste u žaru propagande već popuštali i zamirali... Vidio sam vam po očicama; sjećate li se; navečer, na mjesečini, slavuj je biglisao?

– Lažeš – Dunji sine u očima bjesnilo – lažeš, klevetniče!

– Lažem? Pa, dobro, i lažem! Slagao sam. Ženama se to ne smije spominjati. (On se nasmiješi). Znam da ćeš ispaliti, lijepa zvijerko. Pa, ded, pucaj!

Dunja digne revolver, samrtnički blijeda, donja joj usna pobijeli i zadršće, krupne joj se crne oči zablistaju kao oganj; zagledala se u Svidrigajlova, odlučna, mjereći i očekujući da se on samo makne. Još nikada mu se nije učinila ovako krasna. Oganj što joj je sinuo u očima u onom času kad je dizala revolver kao da je opalio njega, i srce mu se od bola stisne. On korakne, i hitac prasne. Tane mu klizne po kosi i udari otraga u zid. On zastane i tiho se nasmije.

– Bocnula osa! Pravo u glavu cilja... Što je to? Krv! – Izvadi rubac da obriše krv, što mu tankim mlazom curi s desne sljepoočnice; tane mu je, vjerojatno, okrznulo malo kožu na glavi. Dunja spusti revolver i zagleda se u Svidrigajlova, ali ne u strahu, nego u nekoj pustoj dvoumici. Kao da više ni sama ne razumije šta je učinila i što se to zbiva.

– Pa, što ćete, promašili ste! Pucajte opet, ja čekam – progovori tiho Svidrigajlov, neprestano se još smješkajući, ali nekako mračno. – Ovako ću vas još i zgrabiti prije nego zapnete!

Dunečka se trgne, brzo zapne revolver i opet ga digne. – Okanite me se! – izgovori ona očajno. – Kunem vam se, opet ću ispaliti... Ubit ću vas...

– Pa neka... na tri koraka i ne možete da ne ubijete... – Oči mu se zaiskre, i on korakne još dva koraka. Dunečka odapne, ali revolver slaže!

– Niste ga dobro nabili. Svejedno! Imate ondje još jednu kapslu. Popravite, počekat ću.

Stajao je dva koraka pred njom, čekao i gledao je, divljački odlučan, zažarenim, strastvenim, teškim pogledom. Dunja shvati da će on radije umrijeti, nego je pustiti. »I... i ona će zacijelo ubiti sada, na dva koraka!...«

Odjednom ona odbaci revolver.

– Bacila! – izgovori Svidrigajlov u čudu i odahne duboko. Odjednom mu odlanulo u srcu, a nije to bila samo tjeskoba smrtnog straha; teško da ga je osjećao u taj čas. Bilo je to izbavljenje od drugog, bolnijeg i mračnijeg osjećaja, koji on ne bi mogao ni sam odrediti zapravo.

Priđe Dunji i lagano joj obuhvati struk. Ona se nije branila, nego sve trepetala kao list i gledala ga moleći. Svidrigajlov joj htjede nešto reći, ali su mu se usne samo cerile i nije mogao ništa da izgovori.

– Pusti me! – reče Dunja moleći.

Svidrigajlov se trgne; ovo ti nije bilo više onako izrečeno kao maloprije.

– Ne voliš me dakle? – zapita on tiho.

Dunja niječno odmahne glavom.

– I... ne možeš?... Nikada? – prošapće on očajno.

– Nikada! – prošapće Dunja.

Prođe časak užasne, nijeme borbe u Svidrigajlovljevoj duši. Neopisivim je pogledom pogledao Dunju. Onda trgne ruku, okrene se, ode brzo do prozora i stane preda nj.

Prođe još časak.

– Evo ključa! – On izvadi iz lijevog džepa ogrtača ključ i položi ga na stol iza sebe, ne okrećući se Dunji. – Uzmite; idite brže!...

Gledao je uporno kroz prozor.

Dunja pristupi stolu da uzme ključ.

– Brže! Brže! – ponovi Svidrigajlov, i dalje se ne mičući i ne okrećući.

Ali je u tom »brže« zvučio neki strašan ton.

Dunja ga shvati, zgrabi ključ, poleti prema vratima, otključa ih žurno i izjuri iz sobe. Kao sumanuta, ne znajući za sebe, istrči za časak na kanal i pohrli u pravcu ...kog mosta.

Svidrigajlov postoji još tri časka kraj prozora, napokon se polako okrene, ogleda se oko sebe i lagano prijeđe dlanom preko čela. Neobičan mu smiješak naceri lice, jadan, tužan i slab smiješak, smiješak očaja. Krv se već stala sušiti i okrvavila mu dlan; on pogleda ljutito krv; onda umoči ručnik i otare sljepoočnicu. Uto mu padne u oči revolver što ga je Dunja odbacila i što je bio odletio do vrata. Digne ga i ogleda ga. Bio je to mali, džepni revolver, stare konstrukcije, s tri metka; ostala su u njem još dva naboja i jedna kapsla. Jedanput se još može ispaliti. Svidrigajlov promisli malo, turi revolver u džep, uzme šešir i iziđe.

[1] Jedna teorija kao druga.

VI

Cijelu tu večer do deset sati provede po različitim gostionicama i kloakama, prelazeći iz jedne u drugu. Nađe negdje i Katju, te mu ona otpjeva dugu bezobraznu pjesmicu, kako je neki »podlac i tiranin«

Stao Katju ljubiti

Svidrigajlov je častio vinom i Katju, i verglaša, i pjevače, i sluge, i nekakva dva pisarčića. S tim se pisarčićima združio zapravo zato, jer su u obadvojice bili krivi nosovi i jednome se nos nakrivio nadesno, a drugome nalijevo. To je iznenadilo Svidrigajlova. Oni ga odvuku napokon u neko vrtno zabavište, gdje je za njih platio i ulaznicu. U tom je vrtu tanana, trogodišnja jela i tri grmića. Osim toga je sagrađen i »vrtni paviljon«, zapravo krčma, ali se ondje dobiva i čaj, a stoji tu i nekoliko zelenih stolića i stolica. Zbor bijednih pjevača i neki pijani Nijemac iz Münchena, nalik na pajaca, crvena nosa, ali nekako neobično nujan, zabavljaju publiku. Pisarčići se svadili s nekakvim drugim pisarčićima i zapodjeli tučnjavu. Svidrigajlova odabrali da im bude sudac. Sudi im već četvrt sata, ali oni viču toliko da se nikako ništa ne može razabrati. Najvjerojatnije je da je jedan od njih ukrao nešto i čak uspio da odmah proda nekom Židovu koji se tu našao, ali kad je prodao, nije htio da dijeli s drugom. Napokon izbi na vidjelo da je ta prodana stvar bila čajna žlica, svojina »vrtnog paviljona«. U »vrtnom paviljonu« utvrdili su da je nema, i slučaj se počeo neugodno razvijati. Svidrigajlov plati žlicu, ustane i iziđe iz vrta. Bilo je oko deset sati. Za sve to vrijeme nije popio ni kapi vina, nego je samo u »vrtnom paviljonu« naručio čaj, pa i to više reda radi. Večer je bila sparna i mračna. Oko deset sati nagrnu sa svih strana strašne oblačine, tresne grom i kiša pljusnu kao iz kabla. Nije padala u kapima, nego je potokom pljuštala na zemlju. Munje su sijevale neprestano i za svake se sijavice moglo izbrojiti do pet. Svidrigajlov prokisne do kože, dođe kući, zaključa se, otvori svoj stol, izvadi sve svoje novce i razdere dva-tri papira. Onda turi novce u džep i htjede se preobući, ali pogleda na prozor, osluhne zvukove oluje i kiše, odmahne rukom, uzme šešir i iziđe, a stan ne zaključa. Ode pravo Sonji. Bila je kod kuće.

Nije bila sama; uz nju je bilo četvoro male djece Kapernaumovih. Sofja Semjonovna ih je napajala čajem. Šuteći i smjerno dočeka ona Svidrigajlova, u čudu promotri njegovu prokvašenu odjeću, ali ne reče ni riječi. A djeca se silno uplaše i odmah pobjegnu.

Svidrigajlov sjedne za stol, a Sonju zamoli neka sjedne do njega. Ona se nekako u strahu spremila da sluša.

– Možda ću, Sofja Semjonovna, otputovati u Ameriku – reče Svidrigajlov – pa kako se vidimo valjda posljednji put, to sam došao da štošta uredim. A vidjeli ste danas onu damu? (Sonja se makne i zacrvenje se.) To vam je takav svijet. Što se pak tiče vaših sestrica i brata, oni su zaista udomljeni, a novce koji im pripadaju uplatio sam za svako dijete, uz potvrdu, gdje već treba, u pouzdane ruke. Uzmite, uostalom, te potvrde, tako, za svaki slučaj. Evo vam, uzmite ih! I sada je sve svršeno. Evo tri papira od pet postotaka, svega tri tisuće. To zadržite vi, osobno vi, i neka ostane onako među nama, da nitko ne zna, ma što i čuli. Trebat će vam, Sofja Semjonovna, jer je ovakav život kakvim ste dosad živjeli gadan, a i ne morate više živjeti ovako.

– Toliko ste mi dobra iskazali, i siročadi, i pokojnici – požuri se Sonja – pa ako vam nisam dosad zahvaljivala onoliko koliko je trebalo, nemojte misliti...

– E, manite se, manite se!

– A ti mi novci, Arkadije Ivanoviču, hvala vam velika, sada nisu potrebni. Samu ću se prehraniti svagda, nemojte misliti da sam nezahvalna; kad ste toliki dobrotvor, onda ove novce...

– Vama, vama, Sofja Semjonovna, manite se, molim vas, razgovora, jer i nemam vremena. A vama će trebati. U Rodiona Romanoviča su dva puta: ili tane u čelo, ili na Vladimirku[1]. (Sonja ga pogleda plašljivo i zadršće.) Ne uzrujavajte se, sve znam od njega samog, a ja nisam brbljavac; neću nikome reći. Dobro ste ga onda upućivali neka ode i neka prizna. Za njega će biti mnogo bolje. Ali kad se ukaže Vladimirka, on će njome, a vi, vjerojatno, za njim? Nije li tako? A ako je tako, trebat će vam dakle novaca. Za njega će trebati, razumijete? Dajući vama, isto je kao da dajem njemu. Uz to ste obećali da ćete Amaliji Ivanovnoj platiti dug, čuo sam. Zašto, Sofja Semjonovna, ovako nepromišljeno primate na sebe sve te ugovore i obveze? Ta toj je Njemici ostala dužna Katerina Ivanovna, a ne vi, pa što vas briga za Njemicu. Ovako se ne da živjeti na svijetu. A ako vas bude tkogod pitao za mene, dakle sutra ili prekosutra, ili o meni, nemojte spominjati da sam bio kod vas, novce nipošto ne pokazujte i nikome ne govorite da sam vam ih dao. Pa, sada do viđenja! (On ustane sa stolice.) Pozdravite Rodiona Romanoviča! Zbilja; novce držite zasad ma i kod gospodina Razumihina. Znate gospodina Razumihina? Dabome da znate. On je onako zgodan čovjek. Odnesite mu sutra, ili... kad dođe vrijeme. A dotle ih spremite dobro.

Sonja također skoči sa stolice i uplašeno se zagleda u njega. Htjela bi mu nešto reći, nešto ga zapitati, ali s početka nije smjela, a i nije znala kako bi započela.

– Kako ćete... kako ćete sada po ovakvoj kiši?

– E, u Ameriku se spremati, a kiše se bojati, he-he! Zbogom, draga Sofja Semjonovna! Živite i poživite, drugima ćete trebati. Zbilja... recite gospodinu Razumihinu da ga pozdravljam. Ovako mu isporučite: Arkadije Ivanovič Svidrigajlov vas, recite, pozdravlja, ali svakako.

On ode, a Sonja ostade začuđena, ustrašena i u nekoj nejasnoj i teškoj dvoumici.

Poslije se saznalo da je Svidrigajlov te iste večeri prije dvanaest sati učinio još jedan čudan, nenadan posjet. Kiša još nikako nije prestajala. U jedanaest sati i dvadeset časaka uđe on sav mokar u tijesni stančić roditelja svoje zaručnice na Vasiljevskom otoku, na trećoj liniji, na Malom prospektu. Nakucao se dok mu ne otvoriše, te je u početku izazvao veliku uzbunu; ali, kad je htio, Arkadij Ivanovič je bio čovjek vrlo zamamnih manira, tako da se odmah i sama razbila prvotna (uostalom, vrlo razumna) slutnja zaručničinih razboritih roditelja da se Arkadij Ivanovič valjda gdjegod nakresao, te i ne zna za sebe. Kljenutog oca dotura na naslonjaču do Arkadija Ivanoviča milosrdna i razborita zaručničina mati, pa, po svom običaju, odmah navalila nekim sporednim pitanjima. (Ta žena nije nikada pitala otvoreno, nego bi se najprije započela smješkati i trti ruke, a onda bi, ako treba da dozna štogod svakako i pouzdano, na primjer, kad želi Arkadij Ivanovič odrediti dan svadbe, otpočinjala od sasvim radoznalih i gotovo požudnih pitanja o Parizu i o tamošnjem dvorskom životu, a tek nakon toga bi dolazila redom i do Treće linije Vasiljevskog otoka.) Drugom bi prilikom sve to, dabome, ulijevalo veliko poštovanje, ali je sada Arkadij Ivanovič bio nekako osobito nestrpljiv te odlučno zaželi da odmah vidi zaručnicu, premda su odmah u početku bili rekli da je već legla. Zaručnica, dabome, dođe. Arkadij Ivanovič joj otvoreno priopći da radi nečega veoma važnog mora na neko vrijeme iz Petrograda, pa joj je zato donio petnaest tisuća rubalja srebra, u različitim papirima, i moli je neka to izvoli primiti na dar, jer je on i tako bio već odavno odlučio pokloniti prije svadbe tu sitnicu. To objašnjenje nije, doduše, nipošto pokazalo osobitu logičku vezu između tog poklona i neodgovorna odlaska i prijeke potrebe da im radi toga dolazi po kiši i u ponoć, ali se sve završi ipak vrlo skladno. Čak i najnužnije kukanje i jadanje, zapitkivanje i čuđenje postade odjednom neobično umjereno i suzdržljivo; ali za to bi izrečena najtoplija zahvalnost, potkrijepljena čak i suzama prerazborite majke. Arkadij Ivanovič ustane, nasmije se, poljubi zaručnicu, potapša je po obrazu, priopći da će ubrzo doći, a kad joj je zapazio u očima radoznalost, doduše djetinjsku, ali ujedno i neko vrlo ozbiljno, nijemo pitanje, porazmisli, poljubi je i po drugi put i odmah se uistinu ozlovolji u duši što će poklon odmah dopasti na čuvanje i pod ključ toj najrazboritijoj od svih matera. Ode, a oni ostanu svi u neobičnom uzbuđenju. Ali milosrdna majka riješi odmah polušapatom i brzorečicom neke najvažnije dvoumice, to jest, da je Arkadij Ivanovič velik čovjek, poslovan, i da ima veze, bogataš – bog bi znao što je njemu na pameti; zamislio i otputovao, zamislio i dao novce, ne treba da se, dakle, čude. Čudno je, dabome, što je potpuno mokar, ali Englezi su, na primjer, još i čudniji, a i svi ti ljudi viših slojeva ne mare što se o njima govori, pa se ni u čemu ne prenemažu. Možda on i namjerice obilazi ovakav da pokaže kako se nikog ne boji. A najvažnije je da nikom ne govore ni riječi, jer sam bi bog znao što će se još izleći iz toga, ali će novci pod ključ; najbolje je ipak, razumije se, u svemu tom što je Fedosja za sve to vrijeme sjedjela u kuhinji, a najvažnije je, nipošto, nipošto ne treba ništa kazivati onoj lupeškinji Reslihovici, i tako dalje, i tako dalje. Posjede i našapću se dva sata. Ali zaručnica ode spavati mnogo prije, začuđena i ponešto žalosna.

A Svidrigajlov je dotle, u samu ponoć, prelazio preko... kovskog mosta na Petrogradsku stranu. Kiša je bila prestala, ali je hujao vjetar. Svidrigajlov zadršće i na tren se nekako osobito radoznalo i čak upitno zagleda u crnu vodu Male Neve. Ali mu nabrzo bje prehladno stajati nad vodom; okrene se i pođe na ...ki prospekt. Po beskrajnom ...om prospektu koračao je vrlo dugo, gotovo pola sata; počesto se spoticao na cesti, popločenoj drvetom, ali je neprestano radoznalo tražio nešto na desnoj strani prospekta. Negdje već pri kraju prospekta opazio je nedavno, kad je prolazio, drvenu gostionicu, ali prostranu; ime joj je koliko se sjeća, nešto kao Drinopolje. Nije se prevario; gostionica je u toj zabiti tako vidljiva točka, ne možeš je promašiti ni po mraku. To je duga, drvena, pocrnjela zgrada, u kojoj se i u ovo kasno doba svijetli svjetlost i zapaža neki život. Svidrigajlov uđe, sretne u hodniku odrpanca i zatraži sobu. Odrpanac ga ošine pogledom, trgne se i odmah ga odvede u udaljenu sobu, zagušljivu i tijesnu, negdje na samom kraju hodnika, u kutu pod stubama. Ali druge sobe nema; sve su zauzete. Odrpanac je gledao kao da pita.

– Ima li čaja? – zapita Svidrigajlov.

– Možete dobiti.

– Čega još ima?

– Teletine, votke, zakuske.

– Donesi teletine i čaja.

– A ništa više ne zapovijedate? – zapita odrpanac čak ponešto začuđen.

– Ništa, ništa!

Odrpanac ode posve razočaran.

»Dobro je, vjerojatno, mjesto«, pomisli Svidrigajlov; »kako ga nisam znao! I zacijelo sam nalik na nekog koji se vraća odnekle iz cafeé chantanta, a već je putem doživio koješta. Samo da mi je znati tko odsjeda i noćuje ovdje?«

Zapali svijeću i razgleda sobu pomnije. Maljucna je to komora, gotovo preniska za Svidrigajlova, s jednim prozorom; vrlo prljava postelja, obični obojeni stol i stolica zapremaju gotovo sav prostor. Zidovi kao da su slupani od dasaka, a na njima su otrcane tapete, tako prašnjave i izderane da im boju (kutu) možeš još da pogodiš, ali crtež se nikako ne razabire. Jedan je dio zida i stropa kos, baš kao u mansardama, a nad tom su kosinom stube. Svidrigajlov postavi svijeću, sjedne na postelju i zamisli se. Ali neobični, neprestani šapat u susjednoj komorici, koji se gdjekada diže do krike, zaokupi mu napokon pozornost. To šaptanje ne prestaje sve odonda kad je ušao. Prisluhne: netko grdi i gotovo u suzama prekorava drugog, ali se čuje samo jedan glas. Svidrigajlov ustane, zasloni rukom svijeću i na stijeni bljesne odmah pukotina; on priđe i počne gledati. U sobi, nešto većoj od njegove, dva su gosta. Jedan od njih, bez kaputa, vrlo kudrave kose, crvena, zažarena lica, stoji u govorničkoj pozi, raskrečio noge da očuva ravnotežu, pa se gruha rukom u prsa i patetički grdi onog drugog da je prosjak, nitko i ništa, da ga je on izvukao iz gliba, pa ga može otjerati kad god hoće, a sve to vidi jedino prst Svevišnjeg. Grđeni prijatelj sjedi na stolici i nalik je na čovjeka koji bi od svega srca da kihne, ali mu nikako ne uspijeva. Ovda-onda zvjera ovnujskim, mutnim pogledom na govornika, ali je očito da i ne zna o čemu je govor, pa teško da i sluša. Na stolu dogara svijeća, stoji gotovo prazna boca od votke, čašice, kruh, čaše, krastavci i posuda, iz koje je davno ispijen čaj. Svidrigajlov promotri pozorno tu sliku, uzmakne nehajno od pukotine i sjedne opet na postelju.

Odrpanac se vrati s čajem i teletinom, te se nije mogao suspreći da ne zapita još jednom: »Ne treba li još štogod?« a kad je opet čuo odgovor da ne treba, ode napokon. Svidrigajlov se naklopi na čaj da se ugrije, i ispije čašu, ali kako je tek bio sasvim izgubio, to ne okusi ni zalogaja. Očito ga hvata groznica. Svuče gornji kaput, donji kaput, omota se pokrivačem i legne na postelju. Ljutilo ga je: »Ipak bi bolje bilo da sam zdrav«, pomisli i nasmiješi se. U sobi je zagušljivo, svijeća gori tmurno, napolju huji vjetar, negdje u kutu čagrlja miš, a sva soba zaudara miševima i nekim kožama. Leži i kao da bulazni: misao mu odmjenjuje misao. Kao da uporno želi da maštom prione uz nešto. – Pod prozorom je, vjerojatno, kakav vrt – pomisli on – drveće šušti; ne volim da drveće sušti po noći, za oluje i u mraku, gadan je to osjećaj!« I on se sjeti kako je onomad prolazio kraj Petrovskog parka, te mu se zgadi kad pomisli na to. Onda se sjeti odmah i ...vog mosta, i Male Neve, i opet ga zazebe kao maloprije dok je stajao nad vodom. »Nikada otkad živim nisam volio vodu, pa ni na pejsažima – pomisli iznova i opet se nasmiješi čudnoj misli: ta sada bi mi, vjerojatno, moralo biti svejedno s obzirom na sve te estetike i udobnosti, a ja postadoh baš sada izbirljiv, kao zvijer koja svakako odabire mjesto... u ovakvoj zgodi. Baš sam morao svrnuti maloprije u Petrovski park! Vjerojatno mi se učinilo da je mrak, zima, he-he! Kao da su mi potrebni osjećaji!... Zbilja, zašto ne ugasim svijeću? (Ugasi je.) Susjedi su polijegali – pomisli kad nije više vidio svjetla kroz pukotinu kao maloprije. – Evo, sada izvolite doći, Marfa Petrovna; mrak je, mjesto je prikladno, a vrijeme originalno. A baš sada nećete doći...«

I onda se sjeti da je nedavno, sat prije no što će izvesti s Dunečkom ono što je bio naumio, posavjetovao Raskoljnikovu neka je preporuči Razumihinovljevoj zaštiti. »Zapravo sam to govorio možda najviše iz prkosa, kao što je i pogodio Raskoljnikov. A i jest lupež taj Raskoljnikov! Mnogo je podnio. Velikim lupežom može još postati s vremenom pošto mu ishlapi gluparija, ali sada još isuviše želi živjeti. U tome su ti ljudi podlaci. Pa, đavo ga odnio, neka mu bude po volji što se mene tiče.«

Nikako mu se ne spava. Malo-pomalo počne mu se javljati malopređašnja Dunečkina slika, i po svem ga tijelu prođe drhtavica. »Sve to moram sada ostaviti«, pomisli kad se prenuo, »treba na što drugo misliti. Čudno je i smiješno: nikog nisam nikada toliko mrzio, ni osvetiti se nisam nikada želio osobito, a to je, eto, loše znamenje, loše znamenje. Nisam se volio ni svađati, i nisam se ni žestio – i to je loše znamenje! A koliko sam joj onomad naobećavao – pa, do đavola! A i smotala bi ona mene nekako.« Opet zašuti i stisne zube; opet mu se javi Dunečkina slika, sasvim onakva kakva je bila ona kad je prvi put ispalila pa se užasno uplašila, spustila revolver, ukočila se kao mrtvac i zagledala u njega, tako da bi je mogao i dvaput uhvatiti, a ona ne bi ni ruke digla na obranu da joj on sam nije spomenuo. Sjeti se kako ju je tada gotovo i požalio i na srce mu pao teret... –Eh, do đavola! Opet te misli: sve to treba ostaviti, ostaviti!...«

Počeo ga hvatati san, grozničava ga drhtavica prolazi; odjednom nešto pod pokrivačem protrči preko njegovih ruku i nogu. Trgne se: »Pi, do đavola, da to nije miš?« pomisli. »Ostavio sam teletinu na stolu...« Nikako mu se ne da da se otkriva, da ustaje, da zebe, ali odjednom mu opet nešto neugodno začeprka po nozi; strgne sa sebe pokrivač i zapali svijeću. Dršćući od groznice nagne se da pregleda postelju – nema ništa; potrese pokrivač i odjednom skoči na plahtu miš. On poleti da ga uhvati, ali miš ne bježi s postelje, nego juri amo-tamo, izmiče ispod prstiju, trči po ruci, a onda šmugnu pod uzglavlje; zbaci uzglavlje, ali odmah osjeti da mu je nešto skočilo u njedra, čeprka mu po tijelu, i već mu je za leđima, pod košuljom. Nervozno zadršće i probudi se. U sobi je mrak, on leži na postelji, posve zamotan u pokrivač, kao i maloprije, a pod prozorom huji vjetar. »Takva gadarija!« pomisli mrzovoljno.

Ustane i sjedne na rub postelje, a leđa okrene prozoru. »Bolje je nikako i ne spavati«, odluči. Ali od prozora udara hladnoća i vlaga; ne ustajući, navuče na se pokrivač i omota se njime. Svijeću ne pali. Ni na što ne misli, a i neće da misli, ali tlapnje mu iskrsavaju jedna za drugom, titraju izraskidane misli bez početka, i bez svršetka, i bez veze. Kao da zapada u poludrijem. Bilo da je hladnoća, ili mrak, ili vlaga, ili vjetar, što zavija pod prozorom i drma drvećem izazvao u njem neku uporno fantastičnu sklonost i želju, tek mu se počne priviđati cvijeće. Prividio mu se divan cvjetni kraj: svijetao, topao, gotovo vruć dan, blagdan, Duhovi. Bogati, raskošni seoski cottage[2], u engleskom stilu, sav obrastao mirisnim cvijećem, što je posađeno u lijehama i okružuje cijelu kuću; vanjske su stube ovijene povijušama, ograđene lijehama od ruža; nutarnje stube, svijetle, hladovite, prekrivene raskošnim sagom, a oko njih naročito cvijeće u kineskim vazama. U vazama s vodom, na prozorima, opazi bukete bijelih nježnih narcisa, što se naginju na jarkozelenim, debelim, dugim strukovima, jaka aromatska mirisa. Ne da mu se odatle ni otići, ali se ipak popne uza stube i uđe u veliku, visoku dvoranu, a i tu je opet svuda cvijeće, po prozorima, oko otvorenih vrata što vode na terasu, na samoj terasi. Pod je posut svježe nakošenom, mirisavom travom, prozori su otvoreni, svjež, lak, hladovit zrak navire u sobu, ptičice cvrkuću pod prozorima, a nasred dvorane je stol, pokriven bijelim atlasnim pokrovom, i na stolu lijes. Lijes je optočen krutom bijelom svilom, opšiven bijelim gustim obrubima. Cvjetni ga vijenci obavijaju sa svih strana. U njemu leži, sva u cvijeću, djevojčica u bijeloj haljini od tila, a skrstila i pritisla na prsa ruke, kao da su isklesane iz mramora. Ali razasuta kosa, kosa svijetle plavuše, mokra je; oko glave joj vijenac od ruža. I kruti, već ukočeni profil njena lica kao da je isklesan iz mramora, ali smiješak na blijedim usnama pun je nekog beskrajnog jada i velike tuge, koja nije djetinjska.

Svidrigajlov zna tu djevojčicu; ni ikona, ni zapaljenih svijeća nema kraj tog lijesa i ne čuju se ni molitve. To je djevojčica samoubojica, utopljenica. Bilo joj je tek četrnaest godina, ali joj je srce bilo već izmoždeno, te je umorilo sebe, ucviljeno jadom, koji je zaprepastio i prenerazio njenu anđeoski čistu dušu i istrgnuo iz nje posljednji očajni krik, što je drsko obružen zamro u tamnoj noći, u tami i studeni, u vlažnoj jugovini kad je zavijao vjetar...

Svidrigajlov se prene, ustane s postelje i korakne prema prozoru. Napipa zasun i otvori prozor. Vjetar sukne bijesno u tijesnu komoricu i kao ledenim injem obaspe mu lice i prsa, pokrivena jedino košuljom. Pod prozorom će zaista biti neki vrt, a čini se da je to i zabavište, i tu, vjerojatno, po danu pjevaju pjevači i iznosi se na stoliće čaj. Ali sada s drveća i grmova brizgaju u prozor mlazovi, a mrak je kao u podrumu, tako da se jedva jedvice razabiru neke tamne mrlje što treba da budu stvari. Svidrigajlov se nagne, podlakti se o dasku na prozoru i tako je gledao u tu maglu pet časaka ne odmičući se otud. U mraku i noći zaori topovski metak, za njim drugi.

»A, signal! Voda nadire!« pomisli on. »Ujutro će ondje, gdje je niže, poplaviti ulice, zaplaviti podrumske stanove i pivnice, isplivat će podrumski štakori, a ljudi će po kiši i na vjetru, uz psovke, mokri, vucariti svoju ropotariju u gornje katove... A koliko je sada sati?« I tek što je to pomislio, izbije negdje u blizini zidni sat tri sata, kao da kuca i da se žuri što brže može. – He, za sat će već svitati! Što i da čekam? Otići ću odmah i ravno u Petrovski park: ondje ću odabrati gdjegod veliki grm, sav pokvašen kišom, i čim ga okrznem leđima, milijuni će mi brizgova obasuti cijelu glavu«... Odmakne se od prozora, zatvori ga, zapali svijeću, obuče prsluk, kaput, natakne šešir i iziđe sa svijećom u hodnik da nađe odrpanca, koji sigurno negdje spava u komorici, među svakakvom ropotarijom i ogorcima od svijeća, pa da mu plati sobu i ode iz gostionice. »Najzgodniji časak, zgodniji ne bih ni mogao odabrati!«

Dugo je hodao cijelim dugim, uskim hodnikom, ali nije nikoga nalazio. Htjede već zovnuti glasno, kadli ugleda u tamnom kutu, izmedu starog ormara i vrata neku neobičnu stvar, kao nešto živo. Sagne se sa svijećom i ugleda dijete: djevojčica je to od najviše pet godina, u haljinici vlažnoj poput krpe sudopere, drhtava i zaplakana. Kao da se i nije uplašila Svidrigajlova, nego ga motri krupnim, crnim očima kao u tupu čudu i gdjekada jeca, kao djeca koja su se naplakala i prestala, pa se i utješila, a onamo ipak svaki čas jecaju. Lice djevojčice je blijedo, ispijeno; ukočila se od studeni, ali »kako je dospjela amo? Sakrila se evo ovamo i nije svu noć spavala«. Počne je ispitivati. Djevojčica oživi odmah i nešto mu zaćereta brzo-brzo svojim djetinjim jezikom. Bilo je tu nešto o »mamici« i da će »mamica tući«, pa o nekoj šalici koju je »lazbila«. Djevojčica govori brzorečicom; nekako se iz tog cijelog pripovijedanja može razabrati da je to dijete koje majka ne voli, neka vječno pijana kuharica, vjerojatno u ovoj gostionici, pa je dijete od mlaćenja otupjelo i zaplašeno; djevojčica je razbila majčinu šalicu i tako se prestrašila da je još sinoć pobjegla i dugo se skrivala vjerojatno gdjegod u dvorištu, na kiši, napokon se ušuljala amo, sakrila se za ormar i prosjedjela tu u kutu cijelu noć, plačući, dršćući od mokrine, od mraka i od straha da će sada biti ljuto bijena za sve to. Svidrigajlov je uzme na ruke, ode u sobu, posadi je na postelju i počne svlačiti. Poderane cipele na bosim nogama tako su joj mokre kao da su svu noć proležale u bari. Kad ju je skinuo, položi je u krevet, pokrije i omota preko glave u pokrivač. Ona odmah zaspi. Kad je to svršio, opet se mrko zamisli.

»Baš mi je palo na um da se spetljam!« zaključi najzad, obuzet teškim, pakosnim osjećajem. – »Kakva gluparija!« Gnjevno prihvati svijeću da ode i pošto-poto nađe odrpanca, pa da što prije ode odavde. – Eh, djevojčica!« pomisli kunući i već otvarajući vrata, ali se još jednom vrati da pogleda djevojčicu spava li i kako spava. Oprezno odigne pokrivač. Djevojčica spava tvrdim, blaženim snom. Ugrijala se pod pokrivačem i blijede joj obraščiće prelila već rumen. Ali začudo: ta je boja jarča i jača od obične dječje rumeni. »To je rumen od groznice«, pomisli Svidrigajlov, to je baš kao rumenilo od vina, kao da su joj dali da ispije punu čašu. Crvene usne kao da joj gore, plamte, ali što je? Odjednom mu se učini kao da joj duge, crne trepavice podrhtavaju i trepću, kao da se dižu, a ispod njih progledava lukavo, oštro oko, koje namiguje nedjetinjski, kao da djevojčica ne spava, nego se samo pretvara. Jest, tako je: usne joj se rastežu na smiješak, a pri kraju joj podrhtavaju, kao da se još susprežu. Ali se, evo, već sasvim prestale susprezati; to je već smijeh, očiti smijeh; nešto se bezobrazno, izazovno sija na tom posve nedjetinjskom licu; to je razvrat, to je lice kamelije[3], bezobrazno lice prodajne kamelije-Francuskinje. Evo se i ne kriju više, nego se otvaraju oba oka: šibaju ga ognjenim, besramnim pogledom, zovu ga, smiju se... Nešto je beskrajno nesklapno i uvredljivo u tom smijehu, u tim očima, u svoj toj odurnosti na djetinjem licu. »Što! Petogodišnja!« prošapće Svidrigajlov istinski užasnut. – »To... Što je to?« Ali evo mu se ona sasvim obraća cijelim zažarenim lišcem, pruža ruke... »Ah, prokletnice!« uzvikne Svidrigajlov užasnuto, uzmahujući na nju... Ali u taj čas se probudi.

Na onoj je istoj postelji, još isto onako zamotan u pokrivač; svijeća ne gori, a kroz prozor sija bijeli dan.

»M3ra me je morila svu noć!« Ustane bijesan, osjećajući da je posve satrven; kosti ga bole. Napolju je vrlo gusta magla, ništa se ne razabire. Gotovo je pet sati; prespavao je! Ustane i navuče gornji i donji kaput, oba još vlažna. Napipa u džepu revolver, izvadi ga i namjesti kapslu; onda sjedne, izvadi iz džepa bilježnicu i napiše krupnim slovima nekoliko redaka na prvom, najvidljivijem listu. Pročita ih, podlakti se na stol i zamisli. Revolver i bilježnica leže mu kraj lakta. Muhe se probudile i navalile na nedirnuti obrok teletine, što je također ležao tu na stolu. Dugo ih je gledao i počne, najzad, slobodnom desnom rukom hvatati jednu muhu. Dugo se mučio uludo, ali nikako nije mogao da je uhvati. Napokon shvati u kakvu je zanimljivu poslu, prene se, trgne se, ustane i odlučno pođe iz sobe. Začas je bio na ulici.

Gusta magla kao mlijeko leži nad gradom. Svidrigajlov pođe skliskom prljavom cestom, popločenom drvetom, i udari prema Maloj Nevi. Priviđa mu se voda u Maloj Nevi, noću nabujala, Petrovski otok, mokre staze, mokra trava, mokro drveće i grmovi i, napokon, onaj grm... Ljutito počne promatrati kuće ne bi li mislio na što drugo. Ni prolaznika ni fijakera nije sreo na prospektu. Nujne i prljave pojavljuju se svijetlo-žute, drvene kućice s pozatvorenim kapcima. Studen i vlaga mu prodiru kroz cijelo tijelo, i on osjeti studen. Pogdjekada nailazi na trgovačke i povrtlarske cimere i pomno čita svaki. Evo kraja ceste popločene drvetom. Stigao je pred veliku kamenu kuću. Prljavo, prozeblo pseto podvijena repa pretrča mu preko puta. Neki čovjek, pijan kao zemlja, u kabanici, leži poprijeko na pločniku, licem na zemlji. Pogleda ga i pođe dalje. Visoka mu se stražarnica pojavi s lijeve strane. »Ha!« pomisli. » Eto meni mjesta; čemu bih išao na Petrovski otok? Bar je pred službenim svjedokom... Gotovo se nasmijao toj novoj misli. Zakrene u ...sku ulicu. Ondje stoji velika kuća sa stražarnicom. Pred zatvorenim velikim vratima stoji, naslonivši se na njih leđima, malen čovječuljak, umotan u sivu vojničku kabanicu i s bakrenim ahilovskim šljemom. Sanjivim pogledom pogleda on hladno ispod oka Svidrigajlova koji mu je prišao. Na licu mu se čitao vječni, mrzovoljni jad, što se tako kiselo utisnuo na sva lica židovskog plemena bez iznimke. Neko se vrijeme uzeše šutke gledati njih dvojica, Svidrigajlov i Ahil. Ahilu se napokon učini da nije u redu što taj čovjek nije pijan, nego stoji tri koraka pred njim, uporno ga gleda i ništa ne govori.

– A što ga vam trebala ovdje? – progovori on, još se jednako ne mičući i ne mijenjajući svoj položaj.

– Pa ništa, brate, zdravo! – odgovori Svidrigajlov.

– Ovdje ga nije mjesta.

– Idem, brate, u tuđinu.

– U tuđinu?

– U Ameriku.

– U Ameriku?

Svidrigajlov izvadi revolver i zapne ga.

– A što će ga taki šali, ovde ga nije mjesto!

A zašto ne bi bilo mjesto?

– Jer ga ovdje nije mjesto!

– Pa, brate, svejedno je. Mjesto je dobro; ako te budu pitali, odgovori im da sam otputovao, reci, u Ameriku.

On upre revolver u desnu sljepoočicu.

– Nije ga mjesta ovde, nije ga mjesta ovde! – zaprepasti se Ahil, sve jače i jače rogačeći oči.

Svidrigajlov odapne revolver...

[1] Cesta koja vodi prema Vladimiru, tj. kojom se ide u Sibir.

[2] (Čit.: kotidž) koliba; vila, ljetnikovac.

[3] Poslije pojave romana A. Dumasa, sina, Gospođa s kamelijama (1848), a osobito njegove dramske preradbe (1852) i pojave opere Traviata (1858) riječ »kamelija« dugo se vremena upotrebljavala u značenju žene slobodna vladanja.

VII

Tog istoga dana, ali već navečer u sedam sati, približavao se Raskoljnikov stanu svoje majke i sestre, onom istom stanu u Bakalejevljevoj kući gdje ih je smjestio Razumihin. Na stubište se ulazi s ulice. Raskoljnikov prilazi, ali neprestano usporava korak i koleba se: bi li ušao ili ne bi? Ali vratio se ne bi nizašto; čvrsto je bio odlučio.

»A i svejedno je, one još ništa ne znaju – mislio je – a već su navikle da me smatraju za čudaka...«

Odjeća je na njem užasna: sasvim uprljana, jer je svu noć bila na kiši, izderana, otrcana. Lice mu se gotovo izobličilo od umora, nevremena, fizičke iznemoglosti i gotovo dvadesetčetirisatne borbe sa samim sobom. Svu je tu noć proboravio sam, bog bi ga znao gdje. Ali se bar odlučio.

Zakuca na vrata i mati mu otvori. Dunečka nije bila kod kuće. A ni sluškinje nije bilo kod kuće. Puljherija Aleksandrovna sprva zanijemi od radosna iznenađenja, onda ga uhvati za ruku i potegne u sobu.

– Pa, evo i tebe! – započne, zapinjući u govoru od radosti. – Nemoj se srditi na me, Rodja, što te ovako glupo dočekujem, u suzama; ja se to smijem, a ne plačem. Misliš da plačem? Nipošto, ja se to radujem, a u mene je već tako glup običaj: suze mi teku. To mi je od smrti tvog oca, za svašta plačem. Sjedni, dragi, sustao si, vjerojatno, kako vidim. Ali, kako si se uprljao!

– Bio sam jučer na kiši, mama... – započne Raskoljnikov.

– Ta nije, nije! – usplahiri se Puljherija Aleksandrovna i prekine ga. – Mislio si, odmah ću započeti da te ispitujem, po pređašnjem ženskom običaju; ne boj se! Ta razumijem, razumijem sve; sada sam se već naučila na ovo ovdašnje i vidim zaista i sama da je ovdje pametnije. Sad sam shvatila, jednom zauvijek: kako da shvatim tvoje misli i od tebe tražim da odgovaraš? Tebi su možda u glavi bog bi znao kakvi poslovi i planovi ili se ondje rađaju kakve misli; ta zar da te gurkam: o čemu ti to misliš? Eto... Ah, bože! Ta šta sam se tu uzvrckala kao mahnita... Tvoj članak u časopisu, Rodja, čitam evo već treći put, donio mi ga je Dmitrij Prokofjič. Huknula sam kad sam vidjela članak; gle, lude mene, mislim u sebi, evo, čim se on bavi, to i jest odgonetka svega! Učenjaci su svagda takvi. Njemu su možda sada nove misli na pameti; premišlja ih on, a ja ga mučim i bunim. Čitam, dragi moj, mnogo, dabome, i ne razumijem; ali tako mora i da bude: kako bih ja!

– Ded pokažite, mama!

Raskoljnikov uzme novine i letimice pregleda svoj članak. Koliko god to bilo u opreci s njegovim položajem i raspoloženjem, ipak ga obuze onaj neobičan, žestok i sladak osjećaj što zaokuplja autora kad prvi put vidi tiskan svoj napis; uz to su progovorile i njegove dvadeset i tri godine. To potraje jedan trenutak. Kad je pročitao nekoliko redaka, namršti se i strašna mu tuga stegne srce. Odjedanput mu iskrsne u pameti sva duševna borba ovih posljednjih mjeseci. Gadeći se i ljuteći, baci članak na stol.

– Ma koliko god glupa bila, ali, Rodja, ipak shvaćam da ćeš ubrzo postati jednim od prvih ljudi, a možda baš i prvi u našem učenom svijetu. Kako su i smjeli misliti da si poludio! Ha-ha-ha! Ti ne znaš – ta i jesu to mislili! Ah, jadni crvi, otkud bi oni i poimali što je um! A i Dunečka je gotovo povjerovala – što veliš! Tvoj pokojni otac dvaput je slao u listove – najprije pjesme (uščuvala sam sveščić, pokazat ću ti ga jednom), a onda i cijelu pripovijest (sama sam ga namolila da mi dade da prepišem), i još kako smo moljakali obadvoje – nisu primili! Rodja, prije sedam dana sam živa umirala gledajući tvoju odjeću, kako živiš, što jedeš i u čem hodaš! A sada vidim da sam bila glupa, jer ako htjedneš, sve ćeš odmah postići umom i talentom. Ti to, dakle, za sada nećeš, nego se baviš mnogo važnijim poslovima...

– Dunja nije kod kuće, mama?

– Nije, Rodja. Vrlo često odlazi od kuće, ostavlja me samu. Dmitrij Prokofjič, hvala mu, dolazi da sjedi sa mnom i neprestano govori o tebi. On te voli i cijeni, mili moj. A, o tvojoj sestri ne kažem da me baš ne poštuje. A i ne tužim se. Ona je svoje naravi, a ja svoje; u nje su se pojavile neke tajne, a ja nemam nikakvih tajna pred vama. Tvrdo sam, dabome, uvjerena da je Dunja isuviše pametna, a, osim toga ljubi i mene i tebe... ne znam, dakle, do čega će to dovesti. Obradovao si me, Rodja, što si svrnuo meni, a ona je, eto, otišla na šetnju; kad dođe, reći ću joj: za tvoga izbivanja bio je tu brat, a gdje si izvoljevala provesti vrijeme? Nemoj mi, Rodja, suviše ugađati: kad možeš, svrni, a ako ne možeš, svejedno, počekat ću. Ta ipak ću znati da me voliš, a to je meni dosta. Čitat ću, evo, tvoje sastavke, slušat ću od svih o tebi, a načas ćeš i ti svrnuti da što doznaš, pa i kud ću više. Evo, i sada si svrnuo da obraduješ majku, ta vidim...

Tu Puljherija Aleksandrovna zaplače odjednom.

– Opet ja! Ne obaziri se na mene ludu! Ah, bože, što ja sjedim – uzvikne skočivši s mjesta. – Imam kave, a i ne nudim ti! Eto što je ženska sebičnost. Odmah, odmah!

– Manite se, mamice, odmah ću otići. Nisam došao zato. Molim vas, poslušajte me!

Puljherija Aleksandrovna mu plašljivo priđe.

– Mamice, ako se dogodi ma što, ako budete ma što čuli o meni, ako vam ma što reknu o meni – hoćete li me voljeti isto kao sada? – zapita on iz puna srca, kao da i ne misli na svoje riječi i da ih ne mjeri.

– Rodja, Rodja, što ti je? Kako možeš to i pitati! Tko će mi o tebi išta i reći? A neću nikome ni povjerovati, došao tko mu drago, jednostavno ću ga otjerati.

– Došao sam i uvjeravam vas da sam vas svagda volio, a sada volim što smo sami, volim što nema Dunečke – nastavi Raskoljnikov onim istim žarom. – Došao sam da vam reknem: ako budete i nesretni, znajte ipak da vas sin voli sada jače nego sebe i da je sve ono neistina što ste mislili o meni: da sam grub te da vas ne volim. Nikada neću prestati da vas volim... Ali, dosta je; mislio sam da tako moram učiniti i time započeti...

Puljherija Aleksandrovna ga je šuteći grlila, privijala na grudi i plakala tiho.

– Ne znam, Rodja, što ti je – reče ona napokon. – Za sve sam to vrijeme mislila da ti jednostavno dosađujemo, a sada vidim po svemu da ti se sprema velik jad, pa zato i tužiš. Odavno to slutim, Rodja. Oprosti mi što sam o tom progovorila; sve na to mislim i obnoć ne spavam. I tvoja sestra je svu noćašnju noć provela u tlapnji i sve te je spominjala. Nešto sam razabrala, ali nisam ništa razumjela. Cijelo mi je jutro bilo tako kao da me čeka smrtna kazna, sve sam nešto očekivala, slutila pa i dočekala sam evo! Rodja, Rodja, ta kamo ćeš? Putuješ li kamo?

– Putujem.

– To sam i mislila! I ja ću s tobom, ako zatreba, i Dunja će; ona te voli, ona te neobično voli, pa neka putuje s nama i Sofja Semjonovna, ako treba; eto, vidiš, drage ću je volje povesti mjesto kćerke. Pomoći će nam Dmitrij Prokofjič da zajedno krenemo... pa... kamo... putuješ?

– Zbogom, mamice!

– Šta! Već danas! – uzvikne ona kao da ga gubi zauvijek.

– Ne mogu, vrijeme mi je, svakako je potrebno...

– I ja ne mogu s tobom?

– Ne možete, nego kleknite i pomolite se Bogu za mene. Vaša će molitva možda stići Bogu.

– Ded da te prekrižim, da te blagoslovim! Evo tako, evo tako! O, bože, što mi to radimo!

Bilo mu je drago, neobično drago, što nikog nema, što je nasamo s majkom. Kao da mu se za sve to užasno vrijeme iznenada omekšalo srce. Padne pred majku, izljubi joj noge, onda se zagrle i zaplaču. Majka mu se nije čudila i nije ga sad ni ispitivala. Shvaća ona već odavno da joj sin proživljuje nešto strašno, a sada je kucnuo neki užasan čas po nj.

– Rodja, mili moj, prvenče moj – govorila je mati ridajući – evo sada si onakav kakav si bio i za maloće; isto si mi tako dolazio, grlio me i ljubio; još dok sam s ocem živjela i sirotovala, tješio si nas već tim što si s nama, a kad sam pokopala oca – koliko smo se puta zagrlili ovako na očevu grobu i plakali. A što već odavno plačem, to je zato jer je materinsko srce naslutilo nesreću. Čim sam te prvi put vidjela one večeri, sjećaš se, tek što smo bile doputovale ovamo, sve sam pogodila već po tvom pogledu, pa mi je srce protrnulo, a kad sam ti danas otvorila i pogledala te, pomislila sam da je evo i nastao kobni čas. Rodja, Rodja, valjda ne odlaziš odmah?

– Ne odlazim.

– Hoćeš li doći još?

– Hoću... doći ću...

– Rodja, ne srdi se, ne smijem te ni ispitivati. Znam da ne smijem, ali, ded, reci mi samo dvije riječce: putuješ li daleko?

– Vrlo daleko.

– A što ti je ondje, služba kakva, karijera?

Raskoljnikov pođe prema vratima, ali se mati uhvati za nj i očajnim mu se pogledom zagleda u oči. Lice joj se iznakazilo od užasa.

– Nemojte, mamice – reče Raskoljnikov, strašno se kajući što se i odlučio da je pohodi.

– To nije zauvijek! Ta nije još zauvijek? Ta ti ćeš doći, sutra ćeš doći?

– Doći ću, doći ću, zbogom.

Napokon se istrgne.

Večer je bila svježa, topla, vedra; vrijeme se bilo proljepšalo još od jutra. Raskoljnikov krenuo u svoj stan: žuri se. Želi sve da završi do sunčanog zapada. Ne bi htio dotle ni s kim da se sastane. Kad se penjao u svoj stan, primijeti da se Nastasja odmakla od samovara, pa ga uporno promatra i prati očima. »Da nije tko kod mene?« pomisli. S gađenjem pomisli na Porfirija. Ali kad je došao do svoje sobe i otvorio je, ugleda Dunečku. Sjedi ona sama samcata, duboko zamišljena, i kao da ga već odavno čeka. Raskoljnikov zastane na pragu. Dunečka se zaplašena digne s divana i ispravi pred njim. U njenu pogledu, netremično uperenom u njega, ogledao se užas i neodoljivi jad. I po tom samom pogledu razabere Raskoljnikov odmah da ona sve zna.

– Da uđem ili da se vratim? – zapita nepovjerljivo.

– Cijeli sam dan sjedila kod Sofje Semjonovne, čekale smo te obadvije. Mislile smo da ćeš svakako navratiti ovamo.

Raskoljnikov uđe u sobu i sjedne posve iznemogao na stolicu.

– Slab sam nekako, Dunja; veoma sam sustao; a htio bih da bar u ovom trenutku potpuno vladam sobom. Nepovjerljivo je ošine očima.

– A gdje si bio cijelu noć?

– Ne sjećam se pravo; vidiš, sestro, htio sam napokon da se odlučim i mnogo puta sam prolazio kraj Neve; toga se sjećam. Htio sam ondje i skončati ali... nisam se odlučio... – prošapće pogledavajući opet nepovjerljivo Dunju.

– Hvala bogu! A kako smo se mi bojale baš toga, ja i Sofja Semjonovna! Još, dakle, vjeruješ u život; hvala bogu, hvala bogu.

Raskoljnikov se gorko osmjehne.

– Nisam vjerovao, a maloprije smo se mati i ja zagrlili i zaplakali; ne vjerujem, a zamolio sam majku neka se moli za mene. Bog bi znao, Dunja, kako to biva, a ja ne razumijem ništa od toga.

– Bio si kod majke? Zar si joj rekao? – uzvikne Dunja užasnuta. – Zar si se odlučio da joj rekneš?

– Nisam, nisam joj rekao... riječima, ali ona je razumjela mnogo. Noću je čula kako bulazniš. Uvjeren sam da ona polovicu već razumije. Možda sam loše učinio što sam je pohodio. Pa i ne znam zašto sam i došao. Ja sam podlac, Dunja.

– Podlac, a patnju si spreman podnositi! Ta ti ideš?

– Idem. Odmah. Jest, da izmaknem toj sramoti, zato se i htjedoh utopiti, Dunja, ali kad sam već stajao kraj vode, pomislio sam: kad sam dosad držao da sam jak, ne smijem se sada bojati ni sramote – reče Raskoljnikov zalijećući se. – To je ponos, Dunja.

– Ponos, Rodja.

Kao da mu je oganj sinuo u prigašenim očima; kao da mu je godilo što je još jednako ponosan.

– Ne misliš, valjda, sestro, da sam se jednostavo uplašio vode? – zapita on drsko se smiješeći i zagledavajući joj se u lice.

– Oh, Rodja, nemoj! – gorko uzvikne Dunja.

Dva časka potraje šutnja. Raskoljnikov sjedi pokunjen i gleda u zemlju; Dunečka stoji na drugom kraju stola i patnički ga motri. Onda on ustane.

– Kasno je, vrijeme je! Idem odmah da se prijavim. Ali ne znam zašto da se prijavljujem.

Krupne joj suze potekle niz obraze.

– Ti plačeš, sestro, a možeš li mi pružiti ruku?

– I ti sumnjaš u to?

Ona ga ogrli snažno.

– Zar već time što se spremaš na patnju, ne sapireš napola svoj zločin! – uzvikne Dunečka, stiskajući ga u zagrljaju i ljubeći ga.

– Zločin? Kakav zločin? – uzvikne on odjednom nekako nenadano bijesno. – Što sam ubio gadnu, škodljivu uš, babu lihvarku, koja nikome nije potrebna, koju ako ubiješ, oprostit će ti se četrdeset grijeha, koja je siromasima isisavala krv, zar je to zločin? I ne mislim na nj, i ne mislim da ga sapirem. I što me spopadaju sa svih strana: »Zločin, zločin!« Istom sada vidim jasno svu nesklapnost svog malodušja kad sam se već odlučio da podnesem tu nepotrebnu sramotu! Odlučujem se jednostavno radi svoje podlosti i nesposobnosti, i još poradi koristi, kako je predlagao... onaj... Porfirij!...

– Brate, brate, što ti to govoriš! Ta ti si prolio krv! – uzvikne Dunja očajno.

– Koju svi prolijevaju – prihvati on gotovo bjesomučno – koja se prolijeva i svagda se prolijevala na svijetu u slapovima, koju prolijevaju kao šampanjac i poradi koje ovjenčavaju na Kapitolu i nazivaju poslije dobrotvorom čovječanstva. Samo pogledaj i pomnije razmotri! Želio sam dobro ljudima i učinio bih stotine, tisuće dobrih djela, mjesto te jedne gluposti, koja i nije glupost, nego jednostavno nespretnost, jer cijela ta misao nije nipošto bila tako glupa kako se čini, sada, poslije neuspjeha... (Poslije neuspjeha se sve čini glupo)! Tom sam glupošću htio samo da se dokopam nezavisna položaja, da učinim prvi korak, sredstava da se domognem, a onda bi sve to zbrisala kudikamo veća korist... Ali ja, ja nisam izdržao ni početak, jer sam – podlac! Eto, to ti je sve! Pa ipak neću da gledam vašim očima: da mi je pošlo za rukom, mene bi ovjenčali, a ovako u klopku!

– Ta to ne valja, nikako ne valja! Što to govoriš, brate.

– A! Ne valja oblik, nije estetski lijep oblik! Ali ja nikako ne razumijem: zašto je čestitiji oblik gruhati u ljude bombama, pravilnom opsadom? Strah od estetike prvi je znak nemoći!... Nikada, nikada nisam svjesnije znao to nego sada, ta sada još manje nego ikada mislim da je to zločin! Nikada, nikada nisam bio jači i uvjereniji nego sada!

Rumen mu prelije blijedo, ispijeno lice. Ali dok je izgovarao taj posljednji usklik, sretne se iznenada s pogledom u Dunečkinim očima, a u tom pogledu sretne toliku, toliku patnju, da se i nehotice pribrao. Shvati ipak da je unesrećio te dvije bijedne žene. Ipak je on uzrok...

– Dunja, mila! Ako sam kriv, oprosti mi! (Premda mi se i ne može oprostiti ako sam kriv.) Zbogom! Nećemo se prepirati! Vrijeme je, krajnje vrijeme. Nemoj za mnom ići, molim te, moram još svrnuti... Nego otiđi sada i sjedni odmah do majke. Molim te to! To je moja posljednja i najveća molba na te. Ne ostavljaj je nikako; ostavio sam je nemirnu i teško da će to podnijeti: ili će umrijeti ili poludjeti. Budi dakle uz nju! Razumihin će biti uz vas; ja sam mu govorio... Ne plači radi mene! Nastojat ću da budem i junačan i čestit dokle god živim, iako sam ubojica. Možda ćeš kada čuti za moje ime. Neću vas osramotiti, vidjet ćeš; dokazat ću ja još... a zasad, do viđenja – završi Raskoljnikov brže kad je opet pri tim svojim posljednjim riječima i obećanjima primijetio u Dunjinim očima neki čudan izraz. – A zašto plačeš toliko? Ne plači, ne plači; ta ne rastajemo se zauvijek! – Ah! da! Čekaj, zaboravio sam!...

Priđe stolu, uzme neku debelu, zaprašenu knjigu, rasklopi je i izvadi među listove spravljen portretić, akvarel na slonovoj kosti. Bila je to slika gazdaričine kćeri, njegove bivše zaručnice, koja je umrla u vrućici, one čudne djevojke što je htjela u samostan. Časak se zagleda u to izrazito i bolesno lice, poljubi portret i preda ga Dunečki.

– S njom sam mnogo razgovarao i o tom, s njom jedinom – izgovori on zamišljeno. – Njenu sam srcu kazao mnogo toga što se kasnije tako nezgrapno zbilo. Ne uznemiruj se – obrati se on Dunji – nije se ona slagala s tim, kao ni ti, i ja volim što je sada nema. Najvažnije je, najvažnije je sada to da će sada sve udariti novim putem, prekrhati se – uzvikne on odjednom, opet se vraćajući svom jadu – sve, sve, a jesam li se ja spremio za to? Želim li ja to? To je, vele, potrebno zbog moje kušnje! Zašto, zašto sve te besmislene kušnje? Zašto one – zar ću biti svjesniji onda, u staračkoj nemoći, kad me robija od dvadeset godina satre mukama, idiotstvom, nego što sam svjestan sada, a zašto onda i da živim? Zašto sada pristajem da živim tako? O, znao sam da sam podlac kad sam jutros o svanuću stajao nad Nevom.

Iziđu napokon obadvoje iz stana. Dunji je bilo teško, ali ga je voljela! Ona pođe, ali kad je odmakla pedeset koračaja, okrene se još jednom da ga vidi. Još ga je mogla vidjeti. Kad je pak došao do ugla, okrene se i on, te se posljednji put sretnu pogledima; ali kad je Raskoljnikov opazio da ga Dunečka gleda, nestrpljivo joj, pa čak i zlovoljno mahne rukom neka ide, a on zakrene naglo za ugao.

»Ja sam zao, to vidim«, mislio je, zastidjevši se za časak radi toga što je onako zlovoljno mahnuo rukom Dunji. »Ali zašto me one toliko vole kad to nisam zavrijedio! Oh, da sam sâm i da me nitko ne voli, ne bih ni ja nikada nikoga volio! Ne bi bilo svega toga! A da mi je znati, hoće li se za tih idućih petnaest-dvadeset godina moja duša smiriti toliko da mogu smjerno kukati pred ljudima i uz svaku riječ sebe nazivati razbojnikom? Jest, baš to, baš to! Zato oni mene i gone sada u progonstvo, to im je i potrebno... Eto švrljaju oni ulicom amo-tamo, a svaki je od njih podlac i razbojnik, već prema svojoj prirodi; još i gore – idiot! A ded da mene mine progonstvo, svi bi oni pobjesnili od plemenita zgražanja! Oh, kako ih sve mrzim!«

Duboko se zamisli o tome: »Kakav proces može prouzročiti da se ja, napokon, pred svima njima smirim bez razmišljanja, da mi se smiri uvjerenje! Pa što, zašto i ne bi? Dabome da tako i mora biti. Zar da me dvadeset godina neprekidnog pritiska ne dotuče zauvijek? Voda dube kamen. I zašto, zašto da živim nakon toga, zašto da idem sada kad i sam znam da će sve to biti baš tako kao što u knjizi piše, a nikako drugačije!«

Možda već stoti put od sinoć zadaje on sebi to pitanje, ali ipak ide.

VIII

Kad je ušao u Sonjinu sobu, već se mračilo. Sonja ga je neobično uzrujana očekivala cijeli dan. Čekala ga je zajedno s Dunjom. Dunja joj je došla još izjutra, sjetivši se jučerašnjih Svidrigajlovljevih riječi da Sonja »to zna«. Nećemo potanko pripovijedati o razgovoru i o suzama njih dviju, ni koliko su se zbližile. Dunja je na tom sastanku stekla bar utjehu da joj brat neće biti sam: njoj je, Sonji, došao prvoj da se ispovijedi i u njoj je tražio čovjeka, kad mu je ustrebao čovjek; a ona će i krenuti za njim kamo ga god bacila sudbina. Nije ni pitala, ali je znala da će tako biti. Gledala je Sonju čak s nekim smjernim poštovanjem i isprva ju je čak i zbunjivala tim smjernim osjećajima što joj ih iskazuje. Sonja zamalo da nije zaplakala: ona sebe drži, naprotiv, nedostojnom da i pogleda Dunju. Otkad joj se, na prvom sastanku kod Raskoljnikova, poklonila Dunja s onolikom pažnjom i poštovanjem, krasni njen lik je zauvijek ostao u Sonjinoj duši kao jedno od najkrasnijih, najnedostižnijih priviđenja u životu.

Dunečka ne izdrža, nego ostavi najzad Sonju da dočeka brata u njegovu stanu; sve joj se činilo da će on prije doći onamo. Kad je Sonja ostala sama, odmah je počne moriti strah pri pomisli da će se on ubiti. Toga se bojala i Dunja. Ali cijeli su se dan nadmetale uvjeravajući jedna drugu i dokazujući da je to nemoguće, te su bile mirnije dok su bile zajedno. Ali sada, kad su se razišle, počnu i jedna i druga misliti jedino o tome. Sonja se sjećala kako je jučer Svidrigajlov rekao da su u Raskoljnikova dva puta, Vladimirka ili... Znala je, pored toga, i za njegovu taštinu, uznošljivost, samoljublje i bezbožništvo. »Zar ga sama malodušnost i strah od smrti mogu primorati da živi?« pomisli ona napokon u očajanju. Sunce je već zapadalo. Sonja je tužno stajala do prozora i uporno gledala kroza nj, ali kroz prozor se vidio samo glavni neokrečeni zid susjedne kuće. Napokon, kad je Sonja već bila posve uvjerena o tome da se ubio – Raskoljnikov uđe u sobu.

Radostan joj se krik izvije iz grudi. Ali, uprvši pogled u njegovo lice, problijedi naglo.

– Pa evo! – reče Raskoljnikov smješkajući se. – Došao sam, Sonja, po tvoje križeve. Sama si me poslala na raskršće; što je, zar si se uplašila sada kad je došlo do zbilje?

Sonja ga je gledala začudeno. Taj joj se ton učinio neobičan; hladna je drhtavica spopadne po tijelu, ali za časak se ona dosjeti da je sve to namješteno, i taj ton, i te riječi. A i dok je govorio s njom, gledao je u kut, kao da izbjegava da joj pogleda u lice.

– Zaključio sam, vidiš, Sonja, da će ovako biti valjda i korisnije. Tu ima jedna okolnost... Ali bih ti dugo morao pripovijedati, a i zašto! Znaš što mene samo ljuti! Mrsko mi je što će me odmah okružiti, pa će buljiti u mene, zadavati mi glupa pitanja na koja moram odgovarati, i prstom pokazivati u mene... Pi! Znaš, ne idem Porfiriju; dozlogrdilo mi je. Radije ću otići mom prijatelju Barutu, pa ću ga zaprepastiti, postići ću neki efekt. A treba da budem što hladnokrvniji; suviše sam postao žučljiv u ovo posljednje vrijeme. Vjeruješ li, maloprije sam sestri poprijetio gotovo šakom, a samo zato što se okrenula da me posljednji put pogleda. Takvo je raspoloženje jadno! Hej, dokle sam dotjerao! Pa, što je, gdje su križevi?

Kao da nije bio priseban. Nije mogao ni jedan časak stajati na mjestu, ni usredotočiti pozornost na bilo što; misli su mu se preskakivale i govor mu se meo; ruke su mu podrhtavale.

Sonja šuteći izvadi iz ladice dva križa, čempresov i bakren, prekriži sebe, prekriži njega i objesi mu o vrat čempresov križić.

– To je, dakle, simbol onoga što uzimam na sebe, križ, he-he! I kao da sam malo patio dosad! Čempresov je križ pučki; bakreni je Lizavetin, njega uzimaš ti – ded ga pokaži! Na njoj je dakle bio... u onaj čas? I ja znam ovakva dva križa, srebrni i ikonicu. Bacio sam ih onda babi na prsa. Dobro bi sada došli da ih objesim... Uostalom, buncam koješta, pa ću zaboraviti na glavno; rastresen sam nekako!... Znaš, Sonja, zapravo sam došao zato da unaprijed znaš... Pa, to je sve... Poradi toga sam jedino i došao. (Hm! Mislio sam, uostalom, da ću više reći.) Ti si i sama željela da odem, pa ću evo tamnovati, i želja će ti se ispuniti, što onda plačeš? Zar i ti? Prestani, nemoj; o, kako mi je teško sve to!

Osjećaj se ipak ganuo u njem, srce ga zaboljelo kad ju je gledao: »Zašto, zašto ona?« mislio je u sebi. »Što sam joj ja? Zašto plače, zašto oprema mene kao mati, ili kao Dunja? Dadilja će mi biti!«

– Prekriži se, pomoli se bar jedanput – zamoli ga Sonja drhtavim, plašljivim glasom.

– O, drage volje, koliko god želiš! I od sveg srca...

Ali je zapravo htio da rekne nešto drugo.

Prekriži se nekoliko puta. Sonja uzme svoj rubac i prebaci ga preko glave. Bio je to zelen polusukneni rubac, vjerojatno onaj isti što ga je tada spominjao Marmeladov, »obiteljski«. U Raskoljnikovu sine ta misao, ali on ne zapita. Počeo je zaista i sam osjećati da je strašno rastresen i nekako nesklapno uzrujan. Uplaši se toga. Zaprepasti ga i to što Sonja hoće da ide s njim.

– Što ćeš? Kamo ćeš? Ostani, ostani! Sam ću! – uzvikne on obuzet malodušnom zlovoljom, a onda se gotovo razbjesni i pođe prema vratima. – I što će tu cijela povorka! – mrmljao je izlazeći.

Sonja ostane nasred sobe. Raskoljnikov se nije ni oprostio s njom, bio je već i zaboravio na nju; u duši mu uskipjela sumnja, pa ga grize i zbunjuje.

»Dakle je sve tako, baš tako?« pomisli on opet kad je silazio niza stube. »Zar ne mogu zastati i opet sve izmijeniti... i ne otići?«

Ali je ipak išao. Odjedanput osjeti, jednom zauvijek, da mu je uzalud zadavati sebi pitanja. Kad je izišao na ulicu, sjeti se da se nije oprostio sa Sonjom, da je ona ostala nasred sobe sa svojim zelenim rupcem na glavi, ne usuđujući se maknuti zbog njegova povika i stane na trenutak. U taj ga trenutak jasno ozari druga misao – kao da je čekala da ga prenerazi jednom zauvijek.

»Pa zašto sam, zašto sam joj dolazio sada? Rekao sam joj: po poslu; ali po kakvu poslu? Nikakva posla nije uopće bilo! Kazati joj da idem; pa što onda? Baš je i bilo potrebno! Volim li ja nju, što li? Ta ne volim, valjda? Ipak sam je, eto, otjerao sada kao psa. Zar su mi zbilja bili potrebni njezini križevi? Oh, kako sam duboko pao! Nisu, meni su bile potrebne njene suze, bilo mi je potrebno vidjeti njenu prepast, gledati kako je srce boli i kida se! Morao sam se ma za što uhvatiti, pričekati, pogledati ljudsko stvorenje! I ja sam se usuđivao toliko uzdati u sebe, toliko maštati o sebi, ja prosjak, ja ništarija, ništarija, podlac, podlac!«

Ide obalom uz kanal i ne ostaje mu još mnogo. Ali kad je došao do mosta, zastane, zakrene odjednom na most, u stranu, i uputi se na Sijenski trg.

Požudno se obazirao i desno i lijevo, zagledavao se pozorno u svaki predmet i ni na čem nije mogao da zadrži pozornost; sve mu izmiče. »Za tjedan dana, dakle, za mjesec dana, provest će me nekamo u kažnjeničkim kolima preko ovog mosta; kako ću onda pogledati na taj kanal – da zapamtim to?« sine mu u glavi. »Evo ovaj cimer; kako ću onda pročitati ta slova? Tu piše: Tavariščestvo[1]; ded da zapamtim to a, slovo a, pa da pogledam za mjesec dana to isto a; kako ću ga pogledati onda? Što li ću onda osjećati i misliti?... Bože, kako je sve to zacijelo kukavno, sve te moje sadašnje.. . brige! Dabome, sve je to vjerojatno zanimljivo... na svoj način... (ha-ha-ha! o čemu ja mislim!) ja djetinjarim, sam se pred sobom razmećem; pa, čega li se stidim ja? Pi, kako se guraju! Evo ovaj debeljko (valjda je Nijemac), što me je gurnuo, zna li on koga je gurnuo? Žena s djetetom moli milostinju; zanimljivo da ona misli da sam sretniji od nje. A zašto ne bih dao iz radoznalosti! Pa, eto, u džepu mi je još ostao petak, otkud? Na, na... uzmi, majčice!«

– Bog te očuvao! – začuje se plačni glas prosjakinje.

Stigne na Sijenski trg. Bilo mu je neugodno, vrlo nugodno gurati se među svijetom, ali ide baš onamo gdje vidi da je više svijeta. Dao bi sve na svijetu da bude sam, ali je osjećao da ni jedan časak neće proboraviti sam. U skupini se raskalašio neki pijanac; htio bi plesati, ali uvijek pada u stranu. Okružili ga, Raskoljnikov se progura kroz skupinu, zagleda se nekoliko časaka u pijanca i odjednom zakikoće kratko, oštro. Za tren je već i zaboravio pijanca, nije ga ni vidio, premda ga je gledao. Ode napokon, i ne znajući gdje se nalazi; ali kad je došao do sredine trga, snađe ga neka volja, ovlada njime neki osjećaj i zaokupi ga svega, i tijelo i misao.

Padoše mu na pamet Sonjine riječi: »Otiđi na raskršće, pokloni se narodu, poljubi zemlju, jer si se i o nju ogriješio, i reci cijelom svijetu naglas: ja sam ubojica!« Sav zadršće kad se sjetio toga. I toliko ga je već bio dotukao beskrajni jad i nemir za sve ovo vrijeme, osobito pak posljednjih sati, da je i sam srnuo u taj cjeloviti, potpuno novi osjećaj što mu se nametao. Zahvatio ga kao napad: upalio mu se u duši kao iskra i u jedan mah kao oganj zaokupio svega. Za tren se razblažilo sve u njem i udarile mu suze na oči. Kako je stajao, onako se i sruši na zemlju...

Klekne nasred trga, pokloni se do zemlje i s užitkom i sretan poljubi tu prljavu zemlju. Pridigne se i pokloni se po drugi put.

– Ih, nakvasio se! – kaza momak do njega. Zaori smijeh.

– Ide u Jeruzalem, braćo, oprašta se s djecom i sa zavičajem, cijelom se svijetu klanja, prijestolni grad Petrograd i zemlju njegovu cjeliva! – dometne neki nakresani građanin.

– Mlad je još momčić! – priklopi treći.

– Od otmjena je svijeta! – napomenu netko ozbiljno.

– Ne možeš sada ni znati tko je otmjen, a tko nije.

Svi ti uzvici i razgovori zadrže Raskoljnikova, te u njemu zamru riječi: »Ja sam ubio«, što mu možda već htjedoše sletjeti s jezika. Ali ipak mirno pretrpi sve te uzvike i, ne obazirući se, krene pravo uličicom u kvart. Putem se ukaza pred njim jedna prikaza, ali on joj se i ne začudi; slutio je već da tako mora i biti. U onaj čas kad se na Sijenskom trgu poklonio drugi put i okrenuo na lijevu stranu, smotri pedesetak koračaja od sebe Sonju. Sakrila se za jednu od onih daščara na trgu, prati ga, dakle, na cijelom tužnom putu! Raskoljnikov osjeti i shvati u taj čas, zauvijek, da je Sonja sada s njim za sve vijeke i da će krenuti za njim i na kraj svijeta, kamo god mu odredi sudbina. Sve mu se srce uzbuni... ali uto stiže i do kobnog mjesta...

Prilično bodro uđe u dvorište. Treba da se popne na drugi kat. »Zasad se još penjem«, pomisli. Uopće mu se činilo da je još daleko do sudbonosnog časa, da još ima mnogo vremena, da još može mnogo promisliti.

Opet ono isto smeće, one ljuske na vijugastom stubištu, opet širom pootvarana vrata na stanovima, opet one iste kuhinje iz kojih udara dim i smrad. Raskoljnikov nije odonda bio ovdje. Noge mu trnu i klecaju, ali idu. Stane načas da odahne i da se oporavi, da uđe kao čovjek. »A radi čega? Zašto?« pomisli kad je shvatio što radi. »Ako već moram da ispijem tu čašu, zar nije svejedno? Što je ružnije, to je bolje.« U pameti mu iskrsne u taj čas lik Ilje Petroviča Baruta. Zar zbilja da ode do njega? A ne bi li mogao kome drugom? Ne bi li mogao Nikodimu Fomiču? Da se odmah vrati i da ode u stan samom kvartovskom nadzorniku! Bar će sve ispasti po domaći... Ne, ne! Barutu, Barutu! Ako mora piti, sve će ispiti nadušak...«

Protrne i, jedva znajući što radi, otvori uredska vrata. Bilo je tu sada malo svijeta, stajao je neki podvornik i još neki pučanin. Podvornik nije ni izvirivao iz svoje pregrade. Raskoljnikov ode u drugu sobu. »Možda ću moći i da ne govorim«, pade mu na pamet. Tu se neki pisar, u civilnom kaputu, spremao da nešto piše na pisaćem stolu. U kutu sjedi još jedan pisar. Zamjotova nema. Nikodima Fomiča, razumije se, također nema.

– Nikoga nema? – zapita Raskoljnikov obraćajući se onome za stolom.

– A koga tražite?

– A-a-a! Niti se ušima čuje, niti se očima vidi, a ruski duh... kako je ono u priči... zaboravio sam! M-moje p-poštovanje! – uzvikne odjednom poznati glas.

Raskoljnikov zadršće. Pred njim stoji Barut; izišao iznenada iz treće sobe. »Baš je suđeno«, pomisli Raskoljnikov.

Otkud on ovdje?«

– Nama? Po kakvu poslu? – kliče Ilja Petrovič. – (Bio je, vidjelo se na njemu, vrlo dobre volje i nešto uzbuđen.) – Ako je po poslu, još je prerano. I ja sam samo slučajno ovdje... Uostalom, što god mogu. Priznajem vam... kako ono? Kako? Oprostite.

– Raskoljnikov.

– Pa što: Raskoljnikov! Zar mislite da sam zaboravio! Nemojte, molim vas, misliti da sam takav... Rodione Ro... Ro... Rodionič, tako je, čini mi se.

– Rodion Romanovič.

– Jest, jest! Jest! Rodion Romanovič, Rodion Romanovič! Tome sam se i domišljao. Često sam se raspitkivao. Priznajem, iskreno, iskreno sam žalio odonda što smo tada onako s vama... priopćili su mi poslije, doznao sam da ste mlad literat, čak učenjak... i, tako da se rekne, prvi koraci... O, bože! Ta koji literat i učenjak nije u početku osebujno zakoračio! I ja i moja žena – mi obadvoje cijenimo literaturu, a moja žena strastveno!... Književnost i umjetnost! Samo ako si plemenit, sve drugo možeš steći talentom, znanjem, razboritošću, genijalnošću. – Šešir... što je, na primjer, šešir? Šešir je tričarija, kupit ću ga kod Cimermana; ali ono što se pod šeširom čuva i šeširom pokriva, ne mogu kupiti!... Priznajem, htio sam doći do vas da vam objasnim, ali sam mislio: možda vi... Pa, eto, i ne pitam je li zaista želite nešto. Došla vam je, vele, rodbina?

– Jest, mati i sestra.

– Imao sam čak čast i sreću da se upoznam s vašom sestrom – naobražena i umiljata osoba. Priznajem, požalio sam što smo se onda onako raspalili. Slučaj! A što sam vas onda, u povodu vaše nesvijesti, ošinuo nekim pogledom, to se poslije objasnilo da ne može bolje! Zanesenost i fanatizam! Razumijem vaše zgražanje. Mijenjate li možda stan, jer vam je došla rodbina?

– N-ne, samo sam ovako... Došao sam da zapitam... mislio sam da ću ovdje naći Zamjotova.

– Ah, da!... Ta vi ste se sprijateljili, čuo sam. Ali Zamjotov nije kod nas – niste ga zatekli. Da, izgubili smo Aleksandra Grigorjeviča! Od jučer nije više kod nas; prešao je... a kad je prelazio, sa svima se posvadio... čak i neuljudno... Mladi vjetropir, ništa više; čak je mogao i davati nade; ali, eto, takva vam je naša divna mlađarija! Hoće neki ispit da položi, ali kod nas bi samo pobrbljali i razmetali se, pa je gotov ispit. Nije to ono što ste, na primjer, vi ili gospodin Razumihin, vaš prijatelj! Vaša je karijera znanstvena, vas neće uništiti neuspjesi! Vama su sve ove krasote u životu, može se reći – nihil est[2], asket, monah, pustinjak. Za vas je knjiga, pero za uhom, učena istraživanja – tuda lebdi vaš duh! I sam sam donekle... Čitali ste Livingstonove zapise[3]?

– Nisam.

– A ja sam čitao. Danas su se, uostalom, neobično namnožili nihilisti; a i razumljivo je; pa i kakva su vremena, pitam ja vas? Uostalom, ja i vi... vi, dabome, niste nihilist! Odgovorite, iskreno, iskreno!

– Nisam.

– Znate, budite otvoreni sa mnom, ne sustežite se, kao da ste sami! Drugo je nešto služba, drugo nešto... vi ste mislili da sam htio reći družba[4], ali niste pogodili! Nije prijateljstvo nego osjećaj građanina i čovjeka, osjećaj čovječnosti i ljubavi prema Svevišnjem. Ja mogu da budem službena osoba i u službi, ali ipak sam dužan da se svagda osjećam građaninom i čovjekom i da polažem račun... Izvoljeli ste zapodjeti razgovor o Zamjotovu. Zamjotov vam zna na francuski način izazvati skandal u nepristojnom lokalu, za čašom šampanjca ili donskog vina – eto takav je vaš Zamjotov! A ja, možda, da tako reknem, izgaram od odanosti i visokih osjećaja, a osim toga nešto značim, imam čin, namješten sam! Oženjen sam i imam djecu. Izvršavam građansku i ljudsku dužnost, a tko je on, dopustite da zapitam? Govorim vam kao čovjeku, oplemenjenom naobrazbom. A te su se primalje suviše namnožile.[5]

Raskoljnikov digne obrve kao da pita. Riječi Ilje Petroviča, koji je očito maloprije ustao od stola, zvučale su i padale pred njega ponajviše kao prazni zvuci. Ali jedan je dio ipak nekako razumio; gledao je kao da pita i nije znao kako će završiti sve to.

– Govorim o tim ošišanim djevojkama – nastavi govorljivi Ilja Petrovič – okrstio sam ih primaljama i mislim da je to ime sasvim podesno. He-he! Srljaju u akademiju, uče anatomiju; pa, recite, ako se razbolim, hoću li zvati djevojku da me liječi? He-he!

Ilja Petrovič je kikotao, posve zadovoljan svojim dosjetkama.

– Ono, recimo, žeđa za prosvjetom je beskrajna; ali prosvijetlio si se, eto, i dosta je. Zašto da je zloupotrebljavaš? Zašto da vrijeđaš čestite osobe, kao što radi onaj nevaljalac Zamjotov? Zašto je on mene uvrijedio, pitam vas? Evo, koliko su se umnožila ta samoubojstva – vi i ne sanjate. Svi ti trate posljednje novce i ubijaju se. Djevojčure, derani, starci... Evo je jutros javljeno o nekom gospodinu što je nedavno doputovao. Nil Pavlič, hej, Nil Pavlič! Kako se zove taj džentlmen što su maloprije javili da se ubio na Petrogradskoj strani?

– Svidrigajlov – odgovori netko iz druge sobe promuklo, ravnodušno.

Raskoljnikov se trgne.

– Svidrigajlov! Svidrigajlov se ubio! – zavikne.

– Šta! Vi znate Svidrigajlova?

– Da... znam... Nedavno je doputovao...

– Pa da, nedavno je doputovao, žena mu umrla, čovjek je razuzdan, pa se odjednom ubio, i to tako skandalozno da se ne može zamisliti... ostavio je u svojoj bilježnici nekoliko riječi, da umire pri zdravoj pameti, te moli da nikog ne krive za njegovu smrt. Taj je, vele, imao novaca. Otkud ga znate?

– Ja sam... poznat... moja je sestra bila guvernanta u njihovoj kući...

– Eh-eh-eh! Možete nam, dakle, reći nešto o njemu? Niste ni sumnjali?

– Jučer sam ga vidio... on je... pio vina... nisam ništa znao.

Raskoljnikovu je bilo baš kao da je nešto palo na njega i prignječilo ga.

– Kao da ste opet problijedjeli. Kod nas je ovdje tako zagušljiv zrak...

– Jest, vrijeme mi je – promrmlja Raskoljnikov. – Oprostite što sam vas uznemirio...

– Ta, molim vas, izvolite samo! Priredili ste mi zadovoljstvo, i drago mi je što vam mogu reći...

Ilja Petrovič mu pruži ruku.

– Htio sam samo... Zamjotovu...

– Razumijem, razumijem, priredili ste mi zadovoljstvo..

– Vrlo mi je drago... do viđenja... – nasmiješi se Raskoljnikov.

On iziđe teturajući. U glavi mu se vrtjelo. Nije osjećao stoji li na nogama. Poče silaziti niza stube, upirući se desnicom o zid. Učini mu se da ga je neki podvornik, s knjižicom u ruci, sreo, penjući se u ured, i gurnuo ga, da neko psetance negdje u donjem katu laje na sav glas, i da je neka žena bacila na njega rasukač i zaviknula. Siđe u dvorište. Ondje u dvorištu, nedaleko od ulaza, stoji Sonja, blijeda, posve ukočena i plašljivo ga, plašljivo gleda. Stane pred nju. Nešto se bolno, izmučeno javilo na njenu licu, nešto očajno. Ona pljesne rukama. Nezgrapan se, beznadan smiješak protisne na njegove usne. On postoji, osmjehne se i vrati se gore, opet u ured.

Ilja Petrovič bio je sjeo i počeo čeprkati po nekim spisima. Pred njim stoji onaj isti čovjek koji je netom gurnuo Raskoljnikova penjući se uz stube.

– A-a-a! Vi opet! Jeste li što zaboravili ovdje?... Ta što vam je?

Blijedih usana, ukočena pogleda, Raskoljnikov mu se tiho približi, dođe tik do stola, podupre se rukom o stol i htjede nešto reći, ali nije mogao; čuli su se sami neki iskidani glasovi.

– Zlo vam je, stolicu! Evo, sjednite na stolicu, sjednite! Vode!

Raskoljnikov se spusti na stolicu, ali nije skidao očiju s lica Ilje Petroviča, koji bijaše neugodno iznenađen. Promatrali su trenutak jedan drugog i čekali. Donesoše vodu.

– Ja sam... – započne Raskoljnikov.

– Napijte se vode!

Raskoljnikov otkloni rukom vodu i izgovori tiho, na prekide, ali razgovijetno:

– Ja sam to onda ubio sjekirom staricu činovnikovicu i sestru njenu Lizavetu, i orobio.

Ilja Petrovič zine. Sa svih strana ljudi slete.

Raskoljnikov ponovi svoj iskaz...

[1] Pravilno je tovariščestvo (društvo, kompanija).

[2] Ništa.

[3] Tu se, očito, cilja na knjigu engleskog istraživača Davida Livingstonea (1813-1873) Putovanje po Zambeziji koja je izišla u Londonu

[4] Družba je u ruskom jeziku prijateljstvo.

[5] U šezdesetim godinama prošlog stoljeća žene su u Rusiji mogle biti samo primalje i učiteljice; drugim zanimanjima se nisu smjele baviti

EPILOG

I

Sibirija. Na obali široke, pustinjske rijeke leži grad, jedan od administrativnih centara Rusije; u gradu je tvrđava, u tvrđavi kaznionica. U kaznionici je već devet mjeseci zatvoren prognanik-robijaš drugog reda Rodion Raskoljnikov. Od dana kad je počinio zločin prošla je gotovo godina i pol.

Njegovo suđenje prošlo je bez velikih teškoća. Zločinac se odlučno, točno i jasno držao svoga iskaza, nije brkao okolnosti, nije ih ublaživao u svoju korist, nije iskrivljavao činjenice, nije zaboravljao ni najsitniju potankost. Ispripovijedao je do u tančine cijeli tijek ubojstva, objasnio tajnu zaloga (drvene daščice s metalnom pločicom), što se u ubijene babe našao u rukama; ispričao potanko kako je ubijenoj uzeo ključeve, opisao kovčeg i čime je sve bio napunjen; nabrojao čak i pojedine stvari što su bile u kovčegu; protumačio zagonetku o Lizavetinu ubojstvu i pripovjedio kako je došao i lupao Koh, a za njim đak; iznio sve što su oni razgovarali; kako je onda on, zločinac, otrčao niza stube i čuo ciku Mikolkinu i Mićkinu; kako se sakrio u praznom stanu i došao kući; pokazao je napokon kamen u dvorištu, na Voznesenskom prospektu, kraj vrata, a pod tim se kamenom nađoše stvari i novčarka. Ukratko, slučaj je bio razjašnjen. Istražitelji i suci su se, između ostaloga, neobično čudili što je novčarku i stvari sakrio pod kamen i što se nije okoristio njima, a najviše su se čudili što ne samo da se nije potanko sjećao svih stvari što ih je napljačkao, nego im nije znao ni broja. Baš to što nije ni jedanput otvorio novčarku, pa nije ni znao koliko je novaca u njoj, činilo se nevjerojatnim. (U novčarki je bilo trista sedamdeset rubalja srebra i tri komada od dvadeset kopjejaka; od dugog se ležanja pod kamenom veoma iskvarilo nekoliko gornjih novčanica, baš najkrupnijih.) Dugo su se mučili da doznaju zašto okrivljenik jedino o tom laže kad sve drugo priznaje dragovoljno i otvoreno? Napokon se neki (osobito psiholozi) slože da je možda zbilja tako i da on nije zavirivao u novčarku, nije dakle ni znao što je u njoj, nego ju je, i ne znajući, spremio pod kamen, ali iz toga izvedu odmah da se zločin nije mogao drugačije ni dogoditi nego u nekom časovitom ludilu, to jest, u bolesnoj monomaniji ubojstva i grabeža, bez cilja i želje da se okoristi. Tu je baš dobro došla najnovija pomodna teorija o časovitu ludilu, što je u naše doba tako često nastoje primijeniti na neke zločince. Uz to su davnašnju Raskoljnikovljevu hipohondriju temeljito potvrdili mnogi svjedoci, doktor Zosimov, pređašnji njegovi drugovi, gazdarica, sluškinja. Sve je to mnogo pripomoglo zaključku da Raskoljnikov nije posve nalik na običnog ubojicu, razbojnika i pljačkaša, nego da je tu nešto sasvim drugo posrijedi. Na najveću zlovolju svih onih koji su branili to mišljenje, sam zločinac nije ni pokušavao da se brani; na konačna pitanja: što li ga je zapravo nagnalo na ubojstvo i što ga je navelo na otimačinu, odgovorio je vrlo jasno, s najgrubljom točnošću, da je svemu bilo uzrok kukavno stanje, siromaštvo i nevolja, želja da osigura sebi prvi početak u životnoj karijeri, bar s te tri tisuće rubalja, što je mislio da će naći kod ubijene. Odlučio se pak na ubojstvo zbog svoje lakoumne i malodušne naravi, razdražene, osim toga, oskudicom i nedaćama. A na pitanje što ga je navelo da se prijavi, odgovori otvoreno da ga je navelo iskreno kajanje. Sve je to bilo gotovo čak i grubo...

Osuda je bila ipak blaža nego što se moglo očekivati kad se uzme u obzir izvršni zločin, a možda je bila blaža baš zato jer zločinac ne samo da nije nastojao opravdati sebe, nego je nekako i sam želio da sam sebe okrivi što više. Sve neobične i osobite okolnosti u tom predmetu bijahu uzete u obzir. O bolesti i bijedi zločinca prije nego što je izvršio zločin nije bilo ni najmanje sumnje. Što se nije okoristio grabežom, pripisalo se donekle probuđenom kajanju, donekle pak načetom zdravlju umnih sposobnosti za vrijeme izvršivanja zločina. Okolnost da je slučajno ubio Lizavetu poslužila je čak kao primjer koji potvrđuje to mišljenje: čovjek izvršuje dva ubojstva, a onamo zaboravlja da su otvorena vrata! Napokon, njegova prijava da je on krivac u onaj čas kad se slučaj neobično zamrsio time što je fanatik Nikolaj klonuo duhom i lažno obijedio sebe, a pravog zločinca ne samo da se nije moglo osumnjičiti, nego se na njega nije gotovo ni sumnjalo. (Porfirij Petrovič je doista održao riječ) – sve je to na kraju pripomoglo da je okrivljeniku ublažena sudbina.

Osim toga se sasvim nenadano pojave i druge okolnosti, vrlo povoljne po optuženika. Bivši student Razumihin sazna nekako i iznese dokaze da je zločinac Raskoljnikov, dok je bio na sveučilištu, posljednjim svojim sredstvima pomagao jednog svog siromašnog, sušičavog sveučilišnog druga i gotovo ga izdržavao jedno polugodište. A kad je taj umro, pazio je Raskoljnikov starog uzetog oca, koji je nadživio sina, pokojnog njegova druga (koji je gotovo od trinaeste godine uzdržavao i hranio oca), smjestio napokon starca u bolnicu i pokopao ga kad je umro. Sve je to skupa donekle povoljno djelovalo na odluku o Raskoljnikovljevoj sudbini. I bivša njegova gazdarica, mati pokojne Raskoljnikovljeve zaručnice, udovica Zarnicina, posvjedoči također da je Raskoljnikov još onda dok su stanovali u drugoj kući, kod Pet uglova, za požara noću izbavio iz stana, koji se već bio upalio, dvoje male djece, pa se pri tome i sam opekao. Taj su fakt pomno istražili i temeljito potkrijepili mnogim svjedocima. Ukratko, završilo se tim da je zločinac osuđen na robiju drugog reda, svega na osam godina, uzevši u obzir da se prijavio sam i neke druge olakotne okolnosti.

Još na početku procesa Raskoljnikovljeva se mati razboljela. Dunja i Razumihin upriliče i odvedu je iz Petrograda za sve vrijeme suđenja. Razumihin odabere grad na željezničkoj pruzi, blizu Petrograda, da može redovito pratiti sve događaje na procesu, a i sastajati se što češće s Avdotjom Romanovnom. Bolest Puljherije Aleksandrovne bila je neka neobična, živčana, a u bolesti joj se nekako i pomutila pamet, iako ne sasvim, nego samo donekle. Kad se Dunja vratila s posljednjeg sastanka s bratom, zatekla je mater već teško bolesnu, u vrućici i u bunilu. Još te večeri dogovori se s Razumihinom što će odgovarati majci na pitanja o bratu, pa i izmisli s Razumihinom cijelu pripovijest, kako je Raskoljnikov otputovao nekamo daleko, na granicu Rusije, nekim privatnim poslom, kojim će se napokon domoći i novaca i glasa. Ali ih zaprepasti što Puljherija Aleksandrovna ni onda ni poslije ništa nije raspitivala o tom. Naprotiv, i ona je sama stvorila cijelu pripovijest o nenadanu sinovu odlasku; u suzama je pričala kako je došao da se oprosti s njom; pri tom je natucala kako ona jedina zna mnoge vrlo važne i tajnovite okolnosti, a Rodja ima vrlo mnogo neprijatelja, te se mora i kriti. Što se pak tiče buduće njegove karijere, i ta joj se čini sigurnom i sjajnom, samo dok minu neke nepovoljne okolnosti! Razumihina je uvjeravala da će joj sin biti s vremenom državnik, jer to dokazuje njegov članak i sjajna književna darovitost. Taj je članak čitala neprestano, čitala ga gdjekada i naglas, gotovo i spavala s njim, a ipak je jedva i pitala gdje je sada Rodja, iako su očito pazili da o tom ne govore s njom, pa je već to moglo u nje pobuditi sumnju. Počeše se napokon plašiti što Puljherija Aleksandrovna tako čudnovato šuti o koječemu. Nije se, na primjer, ni tužila što od njega ne dobiva pisma, a prije, dok je živjela u svom gradiću, cijeli joj je život bila jedino nada i očekivanje hoće li skoro dobiti pismo od ljubljenoga Rodje. To je bilo već i suviše neobjašnjivo i veoma je uznemirivalo Dunju; zaokupljala ju je misao da mati možda sluti nešto strašno u sinovoj sudbini, a boji se pitati da ne bi doznala štogod još strašnije. Bilo kako bilo, Dunji je bilo jasno da Puljherija Aleksandrovna nije pri zdravoj pameti.

Dvaput se, uostalom, dogodilo da je ona sama zapodjela takav razgovor i nisu mogli izbjeći da ne spomenu gdje je sada Rodja; kako su bili odgovori, dabome, nedovoljni i sumnjivi, neobično se rastužila odjednom, namrštila se i zašutjela, a to potraja dugo. Dunja, uvidje, napokon, da je teško lagati i izmišljati te najzad odluči da je bolje i posve šutjeti o koječemu; ali je bivalo sve jasnije i očiglednije da jadna mati sluti nešto užasno. Dunja se sjeti bratovih riječi da je mati slušala njeno bulažnjenje one noći uoči onog posljednjeg kobnog dana, nakon prizora sa Svidrigajlovom; da nije onda čula štogod? Mnogo puta je, gdjekada i nakon nekoliko dana i čak tjedana mrke, mračne šutnje i tihih suza, bolesnica oživljavala kao da je u histeriji, i započinjala odjednom govoriti naglas, gotovo bez prestanka, o svom sinu, o svojim nadama, o budućnosti... Maštanja su joj bila gdjekada vrlo neobična. Tješili su je, povlađivali joj (njoj je možda i samoj bilo jasno da joj povlađuju i samo je tješe), ali je ipak govorila...

Pet mjeseci nakon zločinčeve prijave puče mu osuda. Razumihin se sastajao s njim u zatvoru kad god je mogao. I Sonja također. Napokon svane i rastanak. Dunja se zakune bratu da to nije rastanak zauvijek, a Razumihin isto tako.

Razumihinu se u mladoj, vatrenoj glavi ugnijezdio naum da za iduće tri do četiri godine udari, ako bude mogao, temelj budućem imutku, da skucka bar nešto novaca i da se preseli u Sibiriju, gdje je zemlja bogata u svakom pogledu, a radne snage, ljudi i kapitala malo; ondje će se naseliti u istom gradu gdje bude i Rodja i... svi će zajedno započeti novi život. Kad su se rastajali, svi su plakali. Raskoljnikov je posljednjih dana bio veoma nujan, mnogo je pitao za mater, neprestano se brinuo za nju. Toliko je ginuo za njom da se Dunja uznemirila. Kad je potanko doznao za majčinu boljeticu, postade neobično mračan. Sa Sonjom se za sve to vrijeme vrlo malo razgovarao. Sonja se onim novcima što joj je ostavio Svidrigajlov odavno već pripremila i spremila da krene za onom skupinom uhićenika kojom će biti otpravljen i on. O tome nije nikada ni riječ izrečena između nje i Raskoljnikova, ali obadvoje su znali da će biti tako. Za posljednjeg se rastanka čudno smješkao sestrinu i Razumihinovu vatrenu uvjeravanju o njihovoj sretnoj budućnosti kad on iziđe iz kaznionice, te prorekne da će se majčina bolest brzo završiti nesrećom. Napokon krenu on i Sonja.

Dva mjeseca nakon toga udade se Dunja za Razumihina. Svadba je bila žalosna i tiha. Medu uzvanicima bili su Porfirij Petrovič i Zosimov. Za sve to posljednje vrijeme Razumihin je nalikovao na čovjeka koji se čvrsto na nešto odlučio. Dunja je slijepo vjerovala da će on izvršiti sve što je god naumio, a i kako ne bi vjerovala; iz tog je čovjeka izbijala željezna volja. Između ostalog opet je počeo ići na sveučilišna predavanja, kako bi svršio nauke. Njih su dvoje svaki čas kovali planove o budućnosti; obadvoje su se čvrsto uzdali da će se za pet godina zacijelo preseliti u Sibiriju. A dotle su se uzdali u Sonju...

Puljherija Aleksandrovna je radosno blagoslovila kćerkinu udaju za Razumihina; ali nakon te udaje kao da je zapala u još goru tugu i brigu. Kako bi je načas razvedrio, Razumihin je, između ostalog, pripovijedao o studentu i nemoćnom ocu njegovu, pa kako se Rodja opekao i čak bolovao kad je lanjske godine izbavio dva mališa od smrti. Ta dva podatka dovedu Puljheriju Aleksandrovnu, kojoj je i onako razum bio pomućen, do pravog zanosa. Neprestano je govorila o tom, pa i zapodijevala razgovor na ulici, iako ju je Dunja uvijek pratila. U kolima, na ulici, po trgovinama, gdje god uhvati koga slušaoca, navodila bi razgovor na svoga sina, na njegov članak, kako je pomagao studentu, kako se opekao kod požara, i tako dalje. Dunečka nije znala kako bi je suzdržala. Osim opasnosti zbog tog uzbudljiva, bolesna raspoloženja prijetila je nevolja još i otud što se mogao tkogod po prezimenu Raskoljnikova sjetiti te krivične stvari i progovoriti o njoj. Puljherija Aleksandrovna je doznala čak i adresu matere onih dvaju mališa što ih je Raskoljnikov izbavio iz požara, te htjede silom da je pohodi. Nemir njen poraste napokon do krajnosti. Ponekad bi odjednom udarila u plač, često se razbolijevala i bulaznila u vrućici. Jednom ona izjutra kaza otvoreno da, po njenu računu, Rodja mora naskoro stići, jer se ona sjeća kako je on sam rekao kad se opraštao, neka mu se nadaju za devet mjeseci. Stade uređivati stan, spremati se za doček, udešavati sobu što mu je odredila (svoju), dotjerivati pokućstvo, prati i vješati nove zastore, i tako dalje. Dunja se uznemiri, ali je šutjela, pa joj i pomagala da udesi sobu za bratov doček. Nakon burnog dana, provedenog u neprestanom maštanju, u radosnim sanjama i suzama, razboli se ona noću, a izjutra je već bila u groznici i bulaznila. Spopala je vrućica. Za dva tjedna umre. U bunilu su joj se izmicale riječi po kojima se moglo razabrati da ona mnogo više sluti o užasnoj sinovoj sudbini nego što su i mislili.

Raskoljnikov nije dugo znao za majčinu smrt, iako je dopisivanje s Petrogradom upriličeno čim se on smjestio u Sibiriji. Udesila je to Sonja, koja je točno svaki mjesec pisala u Petrograd na adresu Razumihina, i točno svakog mjeseca dobivala iz Petrograda odgovor. Sonjina su se pisma Dunji i Razumihinu činila na početku nekako hladna i štura, ali najzad zaključe da se i ne može pisati bolje, jer se iz tih pisama dobiva, napokon, najpotpuniji i najtočniji prikaz o sudbini nesretnog im brata. Sonjina su pisma bila puna najobičnije svakidašnjosti, najpriprostijeg i najjasnijeg opisivanja cijeloga Raskoljnikovljeva robijaškog života. Nije tu bilo ni razglabanja o njegovim nadama, ni nagađanja o budućnosti, ni opisivanja njegovih osjećaja. Mjesto da nastoji objašnjavati duševno raspoloženje i uopće njegov duševni život, javljala je same činjenice, to jest njegove riječi, potankosti o njegovu zdravlju, što je poželio kad su se sastali, što ju je zamolio, što joj je naredio, i tako dalje. Sve je to javljala izvanredno podrobno. Lik nesretnog brata pojavio se napokon sam po sebi i ocrtao se točno i jasno; tu nije moglo biti pogrešaka, jer su sve bile samo pouzdane činjenice.

Ali su Dunju i njezina muža mogle malo utješiti te vijesti, pogotovo ispočetka. Sonja je jednako javljala da je on neprestano mrk, mučaljiv, i da se gotovo i ne zanima za vijesti što mu ih ona kazuje svaki put kad dobije pismo; da pita gdjekada za mater; a kad je vidjela da već sluti istinu, te mu napokon rekla da je mati umrla, nije ga se na njeno čudo ni glas o majčinoj smrti neobično dojmio, bar joj se tako učinilo. Javljala je, između ostalog, da se, doduše, očevidno zadubio u sama sebe i nekako se zatvorio pred svima, ali na svoj novi život gleda ipak jednostavno i otvoreno; jasno poima svoj položaj, ne očekuje naskoro ništa bolje, ne zaokupljaju ga nikakve lakoumne nade (što je u ovakvu položaju obično), i gotovo se ničemu ne čudi u tim svojim prilikama što tako malo nalikuju na pređašnje. Javila je da mu je zdravlje prilično. Ide na rad, niti mu se uklanja niti ga traži. Prema jelu je gotovo ravnodušan, ali to je jelo, osim u nedjelju i na blagdan, tako loše, te je napokon rado primio od nje, Sonje, nešto novaca da kuha svaki dan čaj; što se pak tiče svega drugoga, moli je neka se ni za što ne uznemiruje, jer ga sva ta briga samo ozlojeđuje. Dalje je Sonja javljala da stanuje u kaznionici u zajedničkoj sobi s drugima; unutrašnjost njihovih zgrada nije vidjela, ali misli da je ondje tijesno, gadno i nezdravo; on spava na ljesi, podastire pod sebe pokrivač, a ništa drugo neće uraditi za sebe. Ali ovako obično i bijedno ne živi on po nekom određenom planu ili namjerno, nego jednostavno od nehaja i od tobožnje ravnodušnosti prema svojoj sudbini. Sonja je iskreno pisala da on, pogotovo ispočetka, nije ni mario za njene posjete, pa se gotovo i ljutio na nju, te je bio šutljiv i gotovo grub prema njoj, ali na kraju su mu se ti sastanci prevratili u naviku i gotovo u potrebu, tako da se neobično rastužio kad je ona nekoliko dana probolovala i nije ga mogla posjećivati. Sastaje se s njime na blagdane na kaznioničkim vratima ili u stražarnici, kamo joj ga pozovu na nekoliko časaka; a u radne dane na radu, kamo mu ona odlazi, ili u radionicama, ili na ciglanama, ili u sušama na obali Irtiša. O sebi je Sonja pisala da joj je u gradu uspjelo steći neka poznanstva i naklonosti, bavi se šivanjem, a kako u cijelom gradu gotovo i nema modistice, ne mogu u mnogim kućama nikako bez nje; nije spominjala jedino da je po njoj i Raskoljnikov stekao naklonost uprave, te mu olakšavaju rad, i drugo. Napokon stigne vijest (Dunja je čak i zamijetila neku osobitu uzbuđenost i uzrujanost u njenim posljednjim pismima), da se on tuđi od svih i da ga kažnjenici u kaznionici baš ne vole, te da po čitav dan šuti i neobično blijedi. Onda Sonja u posljednjem pismu javi da je ozbiljno obolio i leži u bolnici, u kažnjeničkom odjelu...

II

Bolovao je već odavno; ali ga nisu skrhale strahote robijaškog života, ni hrana, ni obrijana glava, ni dronjava odjeća: oh, što su ga se ticale sve te muke i patnje! Naprotiv, čak je i volio posao: kad bi se u poslu namučio fizički, bar bi stekao nekoliko časaka mirna sna. I što ga se ticala ta hrana – taj prazan šči sa žoharima? Prije, dok je bio student, često nije imao ni toga. Odjeća mu je topla i podešena za ovakav život. Okove gotovo i ne osjeća na sebi. Zar da se stidi svoje obrijane glave i kaputa od dvije pole? Koga? Sonje? Sonja se boji njega, pa zar da je se on stidi?

Pa što? Stidi se i Sonje, pa je zato muči prezirnim, grubim vladanjem. Ali se ne stidi obrijane glave i okova: ponos mu je povrijeđen, od povrijeđena je ponosa i obolio. Oh, kako bi bio sretan da može sam sebe okriviti! Pretrpio bi onda sve, pa i stid i sramotu. Ali on je strogo sudio sebi, i ljuta mu savjest nije pronalazila u prošlosti nikakvu osobito strašnu krivicu, nego jedino običnu omašku, koja se svakom može dogoditi. Stidi se baš toga što je on, Raskoljnikov, propao ovako slijepo, bez nade, napušteno i glupo, po nekoj osudi slijepe sudbine, pa se mora poniziti i pokoriti pred »besmislenošću« nekakve osude ako hoće imalo da umiri sebe.

Bezrazložan i besciljan nemir u sadašnjosti, a u budućnosti tek neprestano žrtvovanje, kojim se ništa ne dobiva – eto, što ga očekuje na svijetu. I što ga se ticalo što će mu za osam godina biti istom trideset i dvije godine, te će još moći iznova započeti živjeti! Zašto da živi? Na što bi mogao računati? Za čim da teži? Zar da živi samo da postoji? Ali je on i prije bio tisuću puta voljan žrtvovati svoje postojanje za ideju, za nadu, pa i za maštanje. Svagda mu je bilo premalo da samo postoji: svagda je želio više. Možda je jedino i po snazi svojih želja smatrao sebe onda za čovjeka kome je dopušteno više nego drugom.

I da mu sudbina dade bar kajanje – ljuto kajanje, koje kida srce, razbija san, takvo kajanje da u užasnim patnjama sanja o omči i o bezdanu! Oh, obradovao bi se tome! Muke i suze, ta i to je život. Ali za svoj se zločin nije kajao.

Morao bi se bar ljutiti na svoju glupost, kako se ljutio i prije na svoja drska i preglupa djela što su ga dovela do kaznionice. Ali sada, kad je već u kaznionici, na slobodi, ocijenio je i promislio sve svoje pređašnje postupke i nikako ih ne drži tako glupim i nezgrapnim kako su mu se učinili nekad u ono kobno vrijeme.

»Po čemu je – misli on – po čemu je moja misao bila gluplja od drugih misli i teorija što se roje na svijetu i sudaraju jedna s drugom sve otkad postoji ovaj svijet? Treba samo promotriti djelo posve nezavisnim, širokim pogledom, oslobođenim od svakidašnjih utjecaja, pa se onda moja misao, dabome, neće činiti nipošto tako... čudnom. O vi poricatelji i sićušni mudraci, zašto zastajete na polovini puta!«

»A zašto im se moje djelo čini toliko drskim?« govorio je sam sebi. »Zar zato što je zlodjelo? Što znači riječ zlodjelo? Moja je savjest mirna. Počinio sam doduše kriminalni zločin; ogriješio sam se o slovo zakona i prolio krv, pa i uzmite za slovo zakona moju glavu... i dosta je! Ako je tako, onda bi, dabome, mnogi dobrotvori čovječanstva, koji nisu baštinili vlast, nego su je sami oteli, morali biti pograbljeni pri svojim prvim koracima. Ali su ti ljudi izdržali pri svojim koracima i zato su imali pravo, a ja nisam izdržao, nisam, dakle, imao prava da se odvažim na taj korak.«

Jedino je priznavao da je zločin samo to što nije izdržao i što se prijavio.

Mučila ga također misao: zašto se onda nije ubio? Zašto je stajao onda kraj rijeke, i radije se prijavio? Zar je tolika sila u toj želji da živiš, i zar ju je tako teško svladati? A svladao ju je Svidrigajlov koji se bojao smrti.

On se mučio zadajući sebi to pitanje, i nije mogao shvatiti da je još i onda, kad je stajao kraj rijeke, slutio možda u sebi i u svojim uvjerenjima duboku laž. Nije shvatio da je ta slutnja možda bila glasnicom budućeg preokreta u njegovu životu, budućeg uskrsnuća, budućeg novog pogleda na život.

Radije je priznavao da je to glupi teret instinkta, koji on nije mogao ukloniti i nije ga mogao prekoračiti, jer je slab i ništavan. Gledao je svoje drugove kažnjenike i čudio se kako i svi oni vole život i kako ga cijene! Učinilo mu se baš da u kaznionici još više vole i cijene život i da im je vredniji nego na slobodi. Kolike su strašne muke i patnje pretrpjeli neki od njih, na primjer skitnice! Zar toliko može za njih značiti kakvagod sunčana zraka, gusta šuma, gdjegod u pustoj zabiti hladni izvor, što ga je skitnica opazio još preklanjske godine, te sanja o sastanku s njim kao o sastanku s ljubavnicom, gleda ga u snu, i travu oko njega, i ptičicu kako pjeva u grmu? Zagledajući se bolje, vidio je još neobjašnjivije primjere.

U kaznionici, u sredini koja ga je okruživala, nije, dabome, mnogo primjećivao i nije nikako ni htio da primjećuje. Živio je nekako oborenih očiju; bilo mu je mrsko i nepodnošljivo gledati. Ali na kraju ga poče koješta čuditi i on poče, nekako nehotice, zapažati o čemu nije prije ni sanjao. Uopće se najviše čudio onoj strašnoj, nepremostivoj provaliji, što je zijevala između njega i svih tih ljudi. Činilo mu se kao da su on i oni iz različitih naroda. Gledali su se nepovjerljivo i neprijazno. Znao je i shvaćao opće razloge tom tuđenju; ali nikada prije nije mislio da bi ti razlozi bili zaista ovako duboki i jaki. U kaznionici je bilo i zatočenika Poljaka, političkih kažnjenika. Ti su, jednostavno, sve te ljude smatrali za neznalice i seljake i bahato ih prezirali; ali Raskoljnikov nije mogao tako gledati: jasno je vidio da su te neznalice u mnogo čemu kudikamo umnije od tih istih Poljaka. Bilo je tu i Rusa koji su također isuviše prezirali te ljude – jedan bivši časnik i dva seminarista. Raskoljnikov je jasno zamjećivao i njihovu zabludu.

I nisu ga voljeli, i svi su ga se klonili. Napokon ga stadoše i mrziti – zašto? Nije znao. Prezirali su ga, ismijavali ga, smijali se njegovu zločinu oni koji su bili još mnogo veći zločinci od njega.

– Ti si gospodin! – govorili su mu. – Zar ti da ideš sa sjekirom? Nije to nikako gospodski posao.

U drugom tjednu Velikoga posta dođe i na njega red da posti s cijelom kaznionicom. Otišao je u crkvu i molio se zajedno s drugima. Nije ni sam znao zašto, ali odjednom nastane svađa; svi ga mahom slete kao bijesni:

– Ti si bezbožnik! Ti ne vjeruješ u Boga! – dovikuju mu. – Tebe treba ubiti.

Nikada nije s njima govorio o Bogu i o vjeri, ali oni ga htjedoše ubiti kao bezbožnika; šutio je i nije im uzvraćao. Jedan kažnjenik navali kao bijesan na nj; Raskoljnikov ga sačeka mirno i šuteći; ni obrva mu ne trene, nijedna mu crta na licu ne zadršće. Stražar skoči još za vremena između njega i ubojice – inače bi bila potekla krv.

Nikako nije mogao riješiti još jedno pitanje: zašto su svi ondje zavoljeli Sonju. Nije im se ulagivala: sastajali su se malokad, gdjekada samo za rada, kad je dolazila tek na časak da ga vidi. A ipak su je svi znali, znali su i to da je došla za njim, znali kako ona živi i gdje živi. Novaca im nije davala, osobitih im usluga nije činila. Jedino je o Božiću donijela cijeloj kaznionici dar: piroga i kolača. Ali se pomalo između njih i Sonje stvorila uža veza: ona im je pisala pisma rodbini i odnosila ih na poštu. Njihovi rođaci i rođakinje, kad doputuju u grad, po njihovoj su uputi ostavljali kod Sonje stvari za njih, pa i novce. Njihove žene i ljubavnice znale su je i dolazile joj. I kad ona dođe za njihova rada da pohodi Raskoljnikova, ili kad se sretne s kažnjeničkom skupinom koja ide na posao, svi skidaju kape, svi je pozdravljaju: »Majčice, Sofja Semjonovna, majko naša, blaga i milostiva!« govore ti surovi, žigosani kažnjenici tom malom mršavom stvorenju. A ona im se smješka i klanja, i svi uživaju kad im se smješka. Voljeli su čak i njen hod, te se obazirali za njom, gledali kako ide, i hvalili je; hvalili su je i za to što je tako mala, čak već nisu znali zbog čega bi je hvalili. Dolazili su joj i da ih liječi.

Raskoljnikov je odležao u bolnici cijeli kraj posta i Veliki tjedan. Kad je već ozdravio, sjeti se svojih snova još iz onog vremena dok je ležao u groznici i bunilu. Sanjao je u bolesti da je cijeli svijet osuđen za žrtvu nekoj strašnoj, nečuvenoj i neviđenoj kugi, što dolazi iz krila Azije u Evropu. Svi moraju pasti, osim nekolicine veoma malobrojnih izabranika. Javile su se neke nove trihine, mikroskopska bića, što se nastanjuju u čovječjem tijelu. Ali ta su bića dusi, obdareni umom i voljom. Ljudi koji ih primiše u sebe postadoše odmah bjesomučnici i luđaci. Ali nikada, nikada nisu ljudi držali sebe toliko umnim i nepokolebljivim u istini kao što sebe drže ovi zaraženi ljudi. Nikada nisu držali nepokolebljivijim svoje presude, svoje naučne zaključke, svoja moralna načela i vjerovanja. Cijela se sela, cijeli gradovi i narodi zaražuju i silaze s pameti. Svi se uzbunili i jedan drugoga ne razumije, svak misli da je u njega jedinog istina, te mu je muka gledati druge, udara se u prsa, plače i lama rukama. Ne znaju kome bi i kako sudili, ne mogu da se slože što bi držali za zlo, a što za dobro. Ne znaju koga bi krivili, koga opravdali. Ljudi ubijaju ljude u nekoj besmislenoj mržnji. Dižu se ljudi na ljude u cijelim vojskama, ali vojske se već pri nadiranju počinju raspadati, redovi se rasipaju, vojnici lete jedan na drugog, bodu se i sijeku, grizu i proždiru. Po gradovima cijeli dan bubnjaju na uzbunu: sazivaju sve, ali tko zove i zašto zove, nitko ne zna, a svi su usplahireni. Napuštaju najobičnije zanate, jer svaki nudi svoje misli, svoje ispravke, i ne mogu da se slože; napustiše i zemljoradnju. Ponegdje se ljudi skupljaju, uglavljuju nešto, kunu se da se neće razići – ali odmah započinju nešto sasvim drugo nego što su maloprije mislili sami, počinju kriviti jedan drugog, tuku se i kolju. Nastaju požari, nastaje glad. Sve i sve gine. Kuga napreduje i širi se sve dalje i dalje. Na cijelom svijetu spasilo se samo nekoliko ljudi; to su čisti i odabrani, određeni da započnu novi ljudski rod i novi život, da obnove i očiste zemlju, ali nitko nije nikada vidio te ljude, nitko im nije čuo ni riječi ni glasa.

Raskoljnikova je mučilo to što se ovo besmisleno bunilo tako žalosno i tako bolno oziva u njegovim uspomenama, što tako dugo ne prolazi dojam tih grozničavih sanjarija. Već je drugi tjedan nakon Velikog tjedna; topli su, vedri, proljetni dani; u kažnjeničkom su odjelu pootvarali prozore s rešetkama, pod kojima hoda stražar. Sonja ga je za bolesti samo dvaput mogla pohoditi; svaki je put morala moliti za dopuštenje, a to je bilo teško. Ali je često dolazila u bolničko dvorište, pod prozore, osobito pred večer, a gdjekada samo tako da na dvorištu odstoji koji časak i da bar iz daljine pogleda u prozore njegove sobe. Jednom pod večer zaspao Raskoljnikov, koji je već bio gotovo posve ozdravio; kad se probudio, pristupi slučajno prozoru i ugleda Sonju u daljini, kod bolničkih vrata. Stoji i kao da nešto čeka. Kao da mu je u taj čas nešto probolo srce; trgne se i brže odmakne od prozora. Sutradan nije došla, a ni prekosutra; on razabere da je uznemireno očekuje. Napokon ga otpuste iz bolnice. Kad je došao u kaznionicu, dozna od kažnjenika da se Sofja Semjonovna razboljela, da leži kod kuće i da nikamo ne ide.

Uznemirio se neobično, te je slao i raspitivao se o njoj. Naskoro dozna da nije teško bolesna. A kad je Sonja doznala da on za njom tuguje i brine se za nju, pošalje mu bilješku, napisanu olovkom, i javi mu da joj je mnogo lakše, da je samo malo nazebla. Dok je čitao tu bilješku, srce mu je kucalo snažno i boljelo ga.

Opet nastao topao, vedar dan. U rano jutro, u šest sati, krenuo on na rad, na obalu rijeke, gdje je pod sušom peć, u kojoj se pali alabastar i tuče. Otišla onamo samo tri radnika. Jedan kažnjenik pozvao stražara i otišao s njim u tvrđavu po neko oruđe; drugi počeo pripravljati drva i slagati ih u peć. Raskoljnikov iziđe iz suše na obalu, sjedne na grede, naslagane pred sušom, i zagleda se u široku, pustinjsku rijeku. S visoke obale jedva se čuju pjesme. Ondje se na nedoglednoj stepi, obasjanoj suncem, crne nomadski šatori kao točke koje se jedva i zamjećuju. Ondje je sloboda, ondje drugačije žive ljudi, koji nikako nisu nalik na ovdašnje, kao da se ondje zaustavilo i samo vrijeme, kao da nije još minuo vijek Abrahama i njegovih stada. Raskoljnikov sjedi, gleda i ne odvaja očiju; misao mu prelazi u sanjarije, u razmatranje, ne misli ni na što, ali ga neka tuga uzbuđuje i muči.

Odjednom se nađe kraj njega Sonja. Prišla mu da je gotovo nije ni čuo, i sjela do njega. Bilo je još veoma rano; jutarnja studen još nije bila jenjala. Na Sonji je siromašni, stari haljetak i zeleni rubac. Na licu joj se još vide tragovi bolesti, osušilo se, poblijedjelo, izmršavilo. Ona mu se prijazno i radosno nasmiješi, ali mu, kao i uvijek, plašljivo pruži ruku.

Svagda mu je plašljivo pružala ruku, a gdjekada mu je nije ni pružala, kao da se boji neće li je odgurnuti. Raskoljnikov bi joj svagda zlovoljno prihvatio ruku, svagda ju je dočekivao nekako gadljivo, a gdjekada je i uporno šutio dokle god je ona bila kraj njega. Ponekad je drhtala pred njim i odlazila vrlo ojađena. Ali sada im se ruke nisu rastavljale; Raskoljnikov je pogleda letimice; ništa ne reče i obori oči zemlji. Bili su sami, nitko ih nije vidio. Stražar se bio baš tada odvratio.

Kako se dogodilo, Raskoljnikov nije ni sam znao, ali kao da ga je odjednom nešto prihvatilo i bacilo Sonji pred noge. Zaplakao i počeo joj obuhvatati koljena. U prvi se trenutak Sonja užasno uplaši i cijelo joj lice mrtvački poblijedje. Skoči, zadršće i zagleda se u nj. Ali odmah, u taj isti tren, razumjede sve. U očima joj zasine beskrajna sreća; razumjede i ne sumnja više da je on voli, beskrajno voli i da je, napokon, kucnuo taj čas...

Htjedoše govoriti, ali nisu mogli. Suze im se pojavile u očima. Obadvoje su blijedi i slabi, ali se tim bolesnim blijedim licima već sija zora obnovljene budućnosti, potpunog uskrsnuća na nov život. Uskrisila ih ljubav, srce jednog sadržava neiscrpne izvore života za srce drugog.

Odluče da čekaju i trpe. Još im ostaje sedam godina, a koliko će dotle biti nepodnosivih muka i isto toliko beskrajne sreće! Ali on je uskrsnuo, i on to zna, osjeća potpuno, svim svojim obnovljenim bićem, a ona – ta ona jedino i živi njegovim životom!

Te večeri, kad je već bila zaključana kaznionica, ležao je Raskoljnikov na ljesi i mislio o njoj. Toga mu se dana učinilo čak kao da ga drugačije gledaju i svi ti kažnjenici, bivši njegovi neprijatelji. Počne i sam razgovarati s njima, a oni mu odgovaraju prijazno. Sjeti se sada toga, ali tako i treba da bude: zar se ne mora sad sve promijeniti?

Mislio je o njoj. Sjeti se kako joj je vazda mučio i kidao srce; sjeti se njena blijedog, mršavog lišca; ali te ga uspomene sada gotovo i ne muče: on zna kakvom će beskrajnom ljubavlju iskupiti sada sve njene patnje.

A i što su sve te, sve muke prošlosti! Sve, čak i njegov zločin, pa i osuda i progon, čine mu se sada, u prvom zanosu, nekom vanjskom čudnom činjenicom koja kao da i nije pogodila njega. Ali te večeri nije mogao dugo ni neprestano da misli o jednom te istom, da usredotoči misao na nešto, ali ne bi sada ništa ni odlučio svjesno; samo je osjećao. Dijalektiku mu odmijenio život i u svijesti mu se moralo stvoriti nešto sasvim drugo.

Pod uzglavljem mu je ležalo evanđelje. Uzme ga nesvjesno. Njena je to knjiga, ona ista iz koje mu je čitala o uskrsnuću Lazarevu. Na početku robije mislio je da će ga Sonja mučiti religijom, da će mu sve govoriti o evanđelju i narivavati mu knjige. Ali na njegovo preveliko čudo nije ni jedanput progovorila o tome, nije mu ni jedanput ponudila evanđelje. On ga je sam zaiskao od nje malo prije svoje bolesti i ona mu je šuteći donijela knjigu. Dosad je nije ni rasklapao.

Nije je rasklopio ni sada, ali mu jedna misao sine glavom: »Zar sada njena uvjerenja mogu ne biti i mojim uvjerenjima? Njeni osjećaji, njene težnje bar...«

I Sonja je cijeli taj dan bila uzrujana, a u noći opet oboljela. Ali je ona bila toliko sretna da se gotovo uplašila svoje sreće. Sedam godina, samo sedam godina! Na početku svoje sreće tih se sedam godina čini njima pogdjekada kao da je to sedam dana. I ne zna on da mu se novi život ne poklanja, nego da ga mora skupo platiti, mora ga platiti velikim pothvatom u budućnosti...

Ali tu već započinje nova pripovijest – pripovijest postupnog čovjekova obnovljenja, pripovijest postupnog njegova preporoda, postupnog prijelaza iz jednog svijeta u drugi, upoznavanje nove, dosad posve nepoznate stvarnosti. To bi moglo poslužiti kao tema za novu pripovijest, ali je naša sadašnja pripovijest završena.

SVRŠETAK

Impresum

Urednik Zoran Maljković

Nakladnik Mozaik knjiga d.o.o., Zagreb

Za nakladnika Bojan Vidmar

Tehnički urednik e-izdanja Marko Katičić

Ilustracija na naslovnici Shutterstock

ISBN 978-953-14-0967-4

Sva prava pridržana. Ni jedan dio ovoga izdanja ne smije se, ni u cijelosti ni djelomično, reproducirati, pohraniti ili prenositi ni u kojem elektroničkom obliku, mehaničkim fotokopiranjem, snimanjem ili drugačije bez vlasnikova prethodnog dopuštenja.