Clive Barker – Knjiga krvi 1

ZNAK SAGITE

biblioteka književne fantastike

knjiga 24

Clive Barker

BOOKS OF BLOOD 1

Copyright 1984

Izdavači

PP „BATA“

&

IP „ZNAK SAGITE“

Za izdavače

MIODRAG DRAMIČANIN

GRADIMIR STOJAKOVIĆ

Urednik

BOBAN KNEŽEVIĆ

Preveo:

ALEKSANDAR B. NEDELJKOVIĆ

Clive Barker: KNJIGA KRVI 1 • Copyright za srpskohrvatsko izdanje: Boban Knežević, 1990 •Recenzent: Predrag Vuković • Ilustracija na naslovnoj strani: Una Woodruff • Lektor: Petar Kolarević • Korektori: Zoran Marković i Irena Zarubica • Slog i prelom: ZNAK SAGITE • Štampa i povez: BAKAR, Bor, 1991 • Tiraž: 3000 primeraka

Clive Barker

KNJIGA KRVI 1

PP „BATA” Beograd, 1991

Naslovi originala:

THE BOOK OF BLOOD

THE MIDNIGHT MEAT TRAIN

THE YATTERING AND JACK

PIG BLOOD BLUES

SEX, DEATH AND STARSHINE

IN THE HILLS, THE CITIES

S A D R Ž A J

Knjiga krvi

Ponoćni kasapski voz

Jetering i Džek

Bluz svinjske krvi

Seks, smrt i sjaj zvezda

U bregove, gradovi

Svako telo je knjiga krvi;

gde god ga otvorimo, čitamo

Posvećeno mojoj majci i mom ocu

KNJIGA KRVI

Mrtvi imaju puteve.

Oni se voze; nepogrešive kolone avetinjskih kola i snoviđajnih kočija nose, preko puste zemlje iza naših života beskrajni saobraćaj duša koje su otišle. Ta buka, to brujanje, mogu se čuti na nekim mestima gde se svet lomi, gde na njemu postoje pukotine nastale zbog surovih, nasilnih i izopačenih postupaka. Njih koji se voze, te mrtve u pokretu, možete naslutiti kad vam je srce blizu prskanja; tad prizori, koji bi trebalo da budu skriveni postaju jasno vidljivi.

Na tim putevima postoje i stubovi sa oznakama, mostovi, proširenja za zaustavljanje. Postoje naplatne rampe, i ukrštanja takođe.

Pokraj tih raskrsnica, na mestima gde se mešaju i prepliću gomile mrtvih, najveća je verovatnoća da će se saobraćaj sa ovih zabranjenih puteva preliti u naš svet. Na raskrsnicama su vozila mnogobrojna, a glasovi mrtvih najprodorniji. Tu su barijere, koje razdvajaju jednu realnost od sledeće realnosti, istanjene prolaskom bezbrojnih stopala.

U ulici Tolington br. 65 postojala je jedna takva raskrsnica drumova mrtvih. Bejaše to jedna izdvojena kuća sa ciglenom fasadom, u džordžijanskom stilu, ni po čemu drugom izuzetna. Stara zgrada koja čoveku lako može nestati iz pamćenja, lišena jeftine veličanstvenosti na koju je nekad pretendovala, nenastanjena već deset godina ili duže.

Stanari nisu pobegli zbog vlage, koje je u broju 65 bilo sve više. Niti zbog truleži u podrumima, niti zbog sleganja terena koje je dovelo do pojavljivanja naprsline koja se protegla od praga ulaznih vrata pa sve do strehe. Pobegli su zbog saobraćajne buke. Na gornjem spratu buka tog saobraćaja nikada nije prestajala. Zbog nje su se uvijale grede, a malter na zidovima je pucao. Prozori su podrhtavali. I svest je podrhtavala. Zgrada br. 65 u ulici Tolington bila je pohođena avetima, i niko nije mogao dugo biti njen vlasnik a da se u njemu ne začne ludilo.

U jednom trenutku u istoriji te zgrade nešto užasno je u njoj počinjeno. Niko nije znao kada, niti šta. Ali čak i neuvežbanom posmatraču bilo je lako da oseti, naročito na najvišem spratu, opresivnu atmosferu te kuće. Jedno sećanje, i jedno obećanje krvi, lebdeli su u vazduhu broja 65; jedan miris koji se zadržava u sinusima i izaziva mučninu i u najjačem stomaku. Tu građevinu, i njenu unutrašnjost, izbegavale su i ptice, gamad, čak i muve. Tu po kuhinjama nisu puzile bube mokrice, niti su čvorci imali gnezda na tavanu. Nasilje, kojegod bilo, koje je u toj kući počinjeno, otvorilo ju je, kao nož koji raseca trbuh ribe; kroz tu posekotinu, kroz tu ranu u svetu, virili su mrtvi, i pričali svoje priče.

Ili se bar tako govorilo...

Bila je u toku treća nedelja istraživanja u zgradi broj 65 u ulici Tolington. Tri sedmice uspeha bez presedana, u oblasti paranormalnog. Koristeći usluge jednog početnika u ovom poslu, dvadesetogodišnjaka po imenu Sajmon Mak Nil, koji je ovde služio kao medijum, Odeljenje za parapsihologiju univerziteta Eseks zabeležilo je skoro neoborive dokaze o postojanju života posle smrti.

U najgornjoj prostoriji zgrade, tesnoj poput klaustofobičnog hodnika, mladi Mak Nil je, po svemu sudeći, prizivao mrtve, a oni su, na njegov zahtev, ostavljali obilate dokaze o svojim posetama, ispisane stotinama različitih rukopisa po zidovima blede oker boje. Činilo se da mrtvi pišu šta god im padne na pamet. Svoja imena, naravno, i datume rođenja i smrti. Odlomke uspomena, dobre želje upućene svojim živim potomcima, čudne eliptične fraze koje nagoveštavaju njihovo sadašnje mučenje i iskazuju žaljenje zbog izgubljenih radosti. Neki rukopisi su bili četvrtasti i ružni, neki delikatni i ženstveni. Bilo je nepristojnih crteža i nedovršenih šala, naporedo sa stihovima romantične poezije. Rđavo nacrtana ruža. Igra „iks-oks“ od kružića i krstića. Kupovni spisak.

I slavni su dolazili do ovog zida plača — Musolini, Lenon, Dženis Džoplin — ali i nikogovići, zaboravljeni ljudi, koji su se potpisivali pored velikih. Ta prozivka mrtvih povećavala se iz dana u dan, kao da se među tim izgubljenim plemenima širila priča o ovom mestu i primamljivala ih da napuste svoju tišinu i označe, svojim svetim prisustvom, ovu praznu sobu.

Pošto je provela čitav svoj život u istraživanju fenomena psiho-moći, doktorka Floresku je bila odavno naviknuta na tvrde činjenice neuspeha. Bilo je maltene udobno prepustiti se izvesnosti da se dokazi nikad neće pojaviti. Sada je, suočena sa iznenadnim i spektakularnim uspehom, bila i oduševljena i zbunjena.

Sedela je, kao i svakog dana tokom ove tri neverovatne sedmice, u glavnoj sobi na srednjem spratu, jedan sprat ispod sobe u kojoj se pisalo, i slušala, sa nekom vrstom strahopoštovanja, buku odozgo, jedva se usuđujući da veruje da je njoj dozvoljeno da prisustvuje ovom čudu. Bilo je mrvica u prošlosti, bilo je tantalizujućih nagoveštaja glasova sa nekog drugog sveta, ali sad su mrtvi po prvi put progovorili glasno i nedvosmisleno.

Na spratu iznad, zvuci prestadoše.

Meri pogleda svoj časovnik. Šest i sedamnaest minuta popodne.

Iz nekog razloga koji je posetiocima bio najbolje znan, kontakt nikad nije trajao osobito dugo posle šest posle podne. Ona će čekati do pola sedam, onda otići gore. Šta će se pokazati danas? Za koga će se saznati da je došao u tu groznu sobicu i ostavio svoj trag?

„Da spremim kamere?“ upita Redž Fuler, njen asistent.

„Da, molim“, promrmlja ona, rasejana zbog iščekivanja.

„Pitam se šta ćemo dobiti danas.“

„Daćemo mu deset minuta.“

„Sigurno.“

Na spratu iznad njih, Mak Nil je mlitavo ležao u jednom uglu sobe i posmatrao, kroz maleni prozor, oktobarsko sunce. Osećao se nekako zatvoren, sasvim sam u tom prokletom sobičku, ali se ipak smeškao sam za sebe, onim bledim, svetačkim osmejkom koji je rastapao čak i najakademskija srca. Naročito srce doktorke Floresku; o, da, ta žena je zaljubljena u njegov osmeh, u njegove oči, u onaj izgubljeni izgled koji je on radi nje nabacivao...

Izvrsna igra.

Uistinu, u početku je to za njega bilo sve samo igra. Sad je Sajmon znao da su u igri krupni ulozi: počelo je kao svojevrsno testiranje pred detektorom laži, pretvorilo se u ozbiljnu bitku Mak Nila protiv Istine. Istina je bila jednostavna: on je varalica. Sam je pisao sve te poruke duhova po zidovima, upotrebljavajući majušne komade olova koje je krio pod jezikom; sam je treskao, bacakao se, galamio, prosto iz čiste zafrkancije; a imena koja je pisao, a-ha-ha, bilo mu je smešno i na samu pomisao o tome, ta imena je nalazio u telefonskim imenicima.

Jest, igra i po.

Doktorka mu je to i obećala, primamljivala ga je slavom, podsticala je svaku njegovu laž. Obećanja da će biti bogat, da će se praćen aplauzima pojavljivati na televiziji, da će biti obožavan kao nikad pre. Samo pod uslovom da dovodi duhove.

Opet se nasmešio tim osmehom. Nazivala ga je svojim posrednikom: nevinim prenosiocem poruka. Uskoro će se doktorka popeti uz stepenice — merkaće pogledom njegovo telo: a njegov glas će biti blizu suza pred žalosnim prizorom doktorke koja se uzbuđuje što vidi još jednu seriju naškrabanih imena i gluposti.

Prijalo mu je kad je ona posmatrala njegovu skoro potpunu golotinju. Sve seanse su obavljane sa medijumom obučenim samo u gaće, da ne bi mogao sakriti nikakvo pomoćno sredstvo. Komična opreznost. Njemu je bilo dovoljno da ima samo one parčiće olova skrivene ispod jezika i energiju da se bacaka pola sata, urličući iz sve snage.

Bio je oznojen. Ulegnuće njegove prsne kosti bilo je klizavo od znoja, kosa mu bejaše zalepljena za bledo čelo. Danas je ovo odradio naporno; unapred se radovao što će izaći iz sobe, istuširati se, i onda se neko vreme valjuškati na suncu divljenja. Onda posrednik zavuče ruku u gaće i poče da se igra sam sa sobom, dokono. Negde u sobi bila je zarobljena muva, možda ne samo jedna. Već je kasno doba godine za muve, ali on ih čuje, negde blizu. One zujkaju i jurcaju oko prozora, ili oko sijalice. Čuje njihove majušne muvlje glasove, ali ne postavlja im nikakva pitanja, suviše je zadubljen u razmišljanje o igri i u oduševljavajuće maženje samog sebe.

Kako jako zuje, ti bezazleni insektski glasići; zuje, pevaju i nešto se žale. Kako se samo žale.

Meri Floresku je dobovala prstima po stolu. Danas joj burma labavo stoji na prstu, tako labavo da Meri oseća kako se burma pokreće u ritmu njenog kuckanja. Ta burma ponekad stoji čvrsto namaknuta, ponekad labavo: jedna od onih malih misterija koje Meri nikad nije temeljito analizirala, već ih je prosto prihvatila. Zapravo, danas taj prsten stoji veoma labavo; malo treba pa da spadne s prsta. Pomislila je na Alanovo lice. Alanovo drago lice. Pomišljala je kako bi to lice izgledalo gledano kroz njenu burmu kao kroz neki tunel. Da li je tako izgledalo njegovo umiranje: kao da te nešto odnosi kroz tunel, sve dalje i dalje, do tame? Navukla je burmu dublje na prst. Burmu je dotakla vrhovima kažiprsta i palca, i pričinilo joj se da, maltene, dodirom oseća i kiseli ukus tog metala. Čudan osećaj; nekakva iluzija.

Da bi sprala tu gorčinu, ona pomisli na mladića. Njegovo lice se pojavi lako, tako lako, zapljuskujući njenu svest tim svojim osmehom i svojim neimpresivnim, još ne mužastvenim telom. Baš je kao devojka — sav nešto zaokrugljen, slatko čiste kože — pun nevinosti.

Prstima je još uvek doticala burmu, a osećanje kiselog ukusa se pojačavalo. Ona diže pogled. Fuler je pripremao opremu. Oko njegove proćelave glave je oreol blede zelene svetlosti koja iskrici i upliće se...

Ona iznenada oseti vrtoglavicu.

Fuler ništa nije čuo, ništa primećivao. Pognuo je glavu ka svom poslu, u koji se zadubio. Meri je još uvek zurila u njega, videći njegov oreol, doživljavajući nova osećanja koja su se u njoj budila i kroz nju strujala. Vazduh odjednom kao da ožive: molekuli kiseonika, vodonika, azota počeše da se natiskuju ka njoj, grleći je intimno. Krug svetlosti oko Fulerove glave se širio, i susretao sa sličnim zračenjem svih predmeta u sobi. Širilo se i ono neprirodno osećanje u vrhovima njenih prstiju. Videla je boju svog daha dok ga je izdisala: ružičasta i narandžasta lepota u vazduhu koji je klobučao. Čula je, sasvim jasno, glas radnog stola za kojim je sedela: tihi cvileći zvuk tog solidnog prisustva.

Svet se otvarao, bacajući njena čula u ekstazu, primamljujući ih u divlju konfuziju funkcija. Ona odjednom dobi sposobnost da spozna svet kao sistem, i to ne sistem politika ili religija, nego sistem čula, sistem koji se širi iz živog mesa ka inertnom drvetu njenog radnog stola i ka bajatom zlatu njenog venčanog prstena.

I dalje. Dalje od drveta i zlata. Otvorena naprslina vodila je ka drumu. U glavi je začula glasove koji nisu dolazili iz usta živih.

Pogledala je nagore; tačnije, neka energija je silovito zabacila njenu glavu unazad i ona je ostala tako, pogleda prikovanog za tavanicu. Prekrivenu crvima. Ne. To je apsurdno! Ali ipak se čini kao da je ta tavanica živa, kao da je sva procrvljana nečim živim — pulsira, poigrava.

Kroz tavanicu je videla mladića. Sedeo je na podu držeći u šaci svoj uzdignuti ud. Glava mu je bila zabačena kao i njena. Izgubio se u svojoj ekstazi kao i ona u svojoj. Njen novi vid je sagledao pulsiranje svetlosti u njegovom telu i kroz njega, sagledao putanje strasti kroz njegovu utrobu i kroz glavu rastopljenu od zadovoljstva.

Ugledala je još nešto, laž u njemu, činjenicu da ne postoji nikakva moć tamo gde je ona dotad zamišljala da postoji nešto divno. Jasno je videla da on nema, i da nikada nije ni imao, talenat za razgovor sa duhovima. Mali lažov; slatki, beli mladi lažov koji nema ni saosećanja ni mudrosti da shvati šta se usudio da izvede.

A sad se dogodilo ono što se dogodilo. Laži su ispričane, prevare su izvedene, a ljudi na onom putu, kojima se i onostran smrti smučilo od tolike poruge i podvale, počeli su da žagore pred pukotinom u zidu, tražeći zadovoljenje.

Tu naprslinu je ona otvorila: ona ju je, ništa ne sluteći, napipala, petljala oko nje, i počela polako da je povećava. Uzrok je bila njena čežnja prema tom mladiću: njeno beskrajno razmišljanje o njemu, njena frustracija, njena uspaljenost i sopstveno gađenje zbog te uspaljenosti: eto šta je dovelo do proširenja pukotine. Od svih sila koje čine sistem vidljivim, najjače su tri —ljubav, i ono što ide uz ljubav, a to je strast, i ono što ide uz te dve, a to je gubitak. A ona, Meri Floresku, ona je otelotvorenje sva ta tri osećanja. Puna ljubavi: i puna želje, i puna oštrog osećanja da su prva dva neispunjiva. Obuhvaćena, do agonije, ljubavlju i željom, ali rešena da sama sebi uskrati ispunjenje, uverena da tog mladića voli samo kao posrednika.

A to nije tako! Nije tako! Ona ga želi, želi ga sada, želi da ga oseti duboko u sebi. Sem što je sad prekasno. Onaj saobraćaj se više ne može ignorisati; oni sa puta zahtevaju, da, zahtevaju da zgrabe malog prevaranta.

Ona nije imala moć da to spreči. Mogla je samo da jekne, tiho, užasnuto, videći kako se put otvara pred njom, shvatajući da ne stoji na običnoj raskrsnici.

Fuler začu taj zvuk.

„Doktorko?“ On diže pogled sa opreme oko koje je petljao. Krajičkom oka je nazirala njegovo zbunjeno lice, obuhvaćeno tečnom plavom svetlošću.

„Rekli ste nešto?“ upita on.

Želudac joj se nadizao od pomisli kako se ovo mora završiti.

Videla je, ispred sebe, eterična lica mrtvih, sasvim jasno. Videla je dubinu njihove patnje, saosećala je sa njihovom željom da budu saslušani.

Jasno je videla da putevi koji prolaze kroz ulicu Tolington nisu obični. Nije to bilo srećno, dokono kretanje običnih mrtvih. Ne, ova kuća se otvarala prema putu kojim idu samo počinitelji i žrtve nasilja. Muškarci, žene, deca koji su izgubili živote trpeći sve bolove koje su nervi umeli da pošalju i trpeći, na svojoj duši, usijani žig okolnosti pod kojima su umrli. Njihove oči su govorile, bolje nego ikakve reči, o njihovim mukama, a na njihovim avetinjskim telima još su se videle rane od kojih su pomrli. Takođe je videla kako se ubice i mučitelji slobodno druže sa svojim žrtvama. Ali to su bili monstrumi, krvoloci svedeni na maloumni bes; bacali su i oni poglede u naš svet. Bile su to neopisive aveti, zabranjena čuda naše vrste, stvorovi zaneti u brbljanje i urlanje svojim jezicima nerazuma.

Sad ih je osetio i mladić na gornjem spratu. Videla ga je kako se, u tihoj sobi, malo okreće, uviđajući da maločas nije čuo zvuke muva, da to nisu bili glasovi ni šumovi nezadovoljstva potekli od insekata. Bio je odjednom svestan da je sve dosad živeo samo u jednom malom kutku sveta, a da sad treći, četvrti, i peti svet počinju da pritiskaju njegova leđa lažova, gladno i neumoljivo. Njegova panika je za nju imala vidljivi izgled, a takođe i miris i ukus. Da, osetila je ukus njega, kao što je oduvek i želela, ali ne kroz poljubac koji bi stopio njihova čula, nego kroz njegovu nadiruću paniku. Panika je ispunila i nju: empatija je bila totalna. Užasnuti pogled je bio i njen i njegov — njihova suva grla rapavo ispustiše istu tihu reč:

„Molim...“

Reč koju dete nauči.

„Molim...“

Reč koja donosi pažnju i poklone.

„Molim...“

A to je reč koju i mrtvi, da, svakako i mrtvi moraju znati i biti voljni da poslušaju.

„Molim...“

Znala je pouzdano da milosti danas neće biti. Duhovi su čitavu jednu epohu jada proveli na putu, noseći rane sa kojima su umrli, ludila zbog kojih su ubijali. Oni su pretrpeli njegovu neozbiljnost, nepoštovanje, njegove idiotizme, izmišljotine koje su njihovu muku pretvorile u sprdnju. I poželeli da kažu istinu.

Fuler se pažljivije zagledao u nju; sad je njegovo lice plivalo u moru pulsirajuće narandžaste svetlosti. Osetila je njegove ruke na svojoj koži. Imale su ukus sirćeta.

„Je li vam dobro?“ reče on; dah mu je bio kao gvožđe.

Odmahnula je glavom odrečno.

Ne, njoj nije dobro. Ništa nije kako treba da bude.

Pukotina se širila iz trena u tren; kroz nju je videla neko drugo nebo, škriljčana nebesa natmurena iznad puta. Nebo mnogo važnije od tričave realnosti ove zgrade.

„Molim“, reče ona, prevrćući oči ka razilazećoj materiji tavanice.

Šire. Šire...

Krhki svet u kome ona živi rastegao se do tačke prskanja.

I prsnuo, odjednom, kao brana koja se provalila. Crne vode pokuljaše kroz provalu, potopiše sobu.

Fuler je znao da nešto nije u redu (u boji njegove aure video se iznenadni strah), ali nije razumeo šta. Osetila je talasanje u njegovoj kičmi, vrtloženje u njegovom mozgu.

„Šta se dešava?“ reče on. Čujući kako on to ozbiljno izgovara, osetila je želju da se nasmeje.

Na gornjem spratu, u sobici za pisanje poruka, bokal sa vodom se rasprsnuo u komade.

Fuler je ostavi i potrča ka vratima. Još dok im je prilazio, počela su da se tresu i da zvekeću, kao da svi stanovnici pakla lupaju s druge strane. Kvaka se pokretala, opet i opet i opet. Boja na vratima poče da se mehura. Ključ se crveno zažari.

Fuler pogleda natrag, ka doktorki, koja je i dalje bila ukočena u istom grotesknom položaju, glave zabačene, očiju širom otvorenih.

Posegnuo je ka kvaki, ali pre nego što ju je mogao dodirnuti, vrata se otvoriše. S druge strane hodnik više nije postojao. Tamo gde je nekad bila dobro znana unutrašnjost zgrade, sad se protegao pejzaž sa drumom. Taj prizor je usmrtio Fulera istog trenutka. Njegov um nije imao dovoljno snage da prihvati tu panoramu — niti da savlada preopterećenje koje je pojurilo kroz svaki njegov nerv. Srce mu je stalo; revolucija je preokrenula čitav njegov sistem; popustiše mu bešika i creva, kroz trzaje popustiše i udovi. Dok je tonuo ka podu, i na njegovom licu se pojaviše mnogobrojni mehurovi slični onima na vratima, a njegovo mrtvo telo poče da lupka kao kvaka. Već je bio neživa materija, sposobna koliko drvo, ili čelik, da podnese ova poniženja.

Negde na istoku njegova duša se pridružila onima na drumu povređenih, pošla ka raskršću na kome se, trenutak ranije, njegova smrt odigrala.

Meri Floresku je znala da je sama. Iznad nje, taj čudesni dečak, njeno divno, lažljivo dete, uvijao se i vrištao dok su mrtvi počinjali, osvetoljubivo, da obrađuju njegovu svežu kožu. Znala je šta nameravaju; videla je to u njihovim očima — ničeg novog u njihovim namerama nije bilo. U svakoj istoriji postojala je i ova vrsta mučenja kao deo tradicije. Oni će njega upotrebiti kao materijal, na kome će pisati svoje testamente. On će biti njihova stranica za pisanje, njihova knjiga, sredstvo za prenošenje njihovih autobiografija. Knjiga krvi. Knjiga napravljena od krvi. Knjiga napisana pomoću krvi. Pomislila je na magijske knjige „grimoare“ napravljene od ljudske kože; ona ih je svojevremeno gledala, dodirivala. Pomislila je na tetovaže koje je viđala u prošlosti: neki ljudi se tetoviraju toliko da pretvore sebe u šou nakaznosti, a neki se istetoviraju samo toliko da, kad se šetaju ulicom bez košulje, svako može da pročita poruku njihovim majkama koja im je ubockana u leđa. Nije to nepoznata stvar, pisati knjigu krvlju.

Ali na ovakvoj koži, na koži koja se sva sija — o, bože, to će biti zločin. Vrištao je dok su iglice od razbijenog stakla skakutale po njegovoj koži, orući brazde u njoj. Osećala je njegove muke kao da su njene, i videla da nisu tako strašne.

Ipak, on je vrištao. I borio se, i zasipao napadače psovkama. Oni na to nisu obraćali pažnju. U gustim jatima su kopali po njemu, gluvi za svaku molbu ili molitvu, i radili sa energijom koju samo mrtvi mogu imati. Meri je slušala, a njegov glas se postepeno od tih protesta zamarao; borila se protiv težine straha u svojim rukama i nogama. Znala je da mora nekako da se popne u tu sobu gore. Nije bilo važno šta se nalazi onostran vrata ili na stepeništu — njemu je ona potrebna, i to je dovoljno.

Ustajući, osetila je kako se njena kosa vrtloži uvis i palaca poput zmija od kojih je bila sačinjena kosa Gorgone, Meduze. Realnost je plovila — Meri je ispod sebe jedva uspevala da vidi pod. Pod je bio od dasaka, ali su to bile daske od avetinjskog drveta, ispod kojih je zjapila i hujala uskomešana crna dubina. Pogledala je ka vratima, osećajući sve vreme letargiju od koje je bilo vrlo teško odbraniti se.

Bilo joj je jasno: oni ne žele da se ona tamo popne. Možda se oni čak mene i boje pomalo, pomisli ona. Ta ideja joj dade odlučnost; zašto bi se inače trudili da je zastraše, ako ne zato što ona, koja je otvorila rupu ka ovom svetu, sad predstavlja, samim svojim prisustvom, pretnju za njih?

Izmehurana vrata bila su otvorena. Onostran vrata, realnost zgrade je sasvim ustupila mesto urlajućem haosu puta. Koraknula je kroz vrata, koncentrišući se na način kako njena stopala dotiču tvrdoću poda koji je njenim očima sad bio nevidljiv. Nebo iznad nje bilo je bledoplave boje, drum širok i vetrovit, a mrtvi su se odasvud tiskali oko nje. Probijala se kroz tu gomilu kao kroz gomilu živih. Njihova zablenuta, idiotska lica bila su okrenuta ka njoj. Mrzeli su njeno zadiranje.

Nije više bilo onog „molim“. Ništa više nije govorila; samo je stezala zube i sužavala oči, istovremeno pipajući stopalima napred da bi našla stepenike za koje je znala da su tu. Nailazeći na prvi stepenik malo se spotakla; to je gomila propratila urlikom. Nije znala da li se smeju njenoj nespretnosti ili viču na uzbunu zbog toga što je tako daleko stigla.

Prvi korak. Drugi korak. Treći korak.

Iako su je razdirali odasvud, probijala se kroz tu rulju uspešno. Uspon se sastojao od samo jednog niza stepenika, pravog, bez zaokreta na sredini. Gledajući napred videla je, kroz vrata gornje sobe, svog malog lažljivca, opruženog po podu, okruženog napadačima. Gaće su mu bile spale sve do nožnih zglavaka; prizor je donekle podsećao na silovanje. Više nije vrištao, ali njegove oči su bile divlje od straha i bola. Bar je bio živ. Prirodna otpornost njegovog mladog uma omogućila mu je da bar napola prihvati prizor koji se oko njega događao.

Iznenada se njegova glava trže i on pogleda kroz vrata, pravo ka njoj. U ovim ekstremnim okolnostima, uspeo je da nađe na dnu svog bića bar malo pravog talenta, veštinu koja je bila samo delić Merine veštine ali ipok dovoljna da on sa njom uspostavi kontakt. Njihovi pogledi se sretoše. U moru plave tame, okružena odasvud civilizacijom koju nisu razumela niti poznavala, njihova živa srca se sretoše i stopiše.

„Žao mi je“, reče on bez zvuka. Zvučalo je to beskrajno bedno. „Žao mi je, žao mi je.“ Okrenuo je pogled na drugu stranu, otrgao ga od nje.

Bila je sigurna da je već na domak poslednjih stepenika, mada je ispod svojih stopala videla samo prazninu, i lica putnika iznad nje, ispod nje i sa svih strana. Ali nazirala je, jedva, obrise vrata, i dasaka i greda sobice u kojoj je Sajmon ležao. Bio je sav krv, od glave do pete. Videla je zapise, hijeroglife agonije, na svakom kvadratnom santimetru njegovog tela, lica, ruku. Smenjivala su se, naglo, dva prizora. U sevu, sagledala bi ga izoštreno, u praznoj sobici; sunčani sjaj koji dopire kroz prozorčić i rasprsnuti bokal pokraj Sajmona. Onda bi njena koncentracija popustila, i ona bi opet ugledala nevidljivi svet kao vidljiv, i Sajmona kako lebdi u vazduhu, i njih kako odasvud šaraju po njemu, čupaju mu kosu i dlake da bi oslobodili prostor na stranici, pišu mu i u pazuhima, na očnim kapcima, po polnom organu, po useku stražnjice, po tabanima.

U ta dva različita prizora jedino su rane bile iste. Bez obzira da li ga je sagledavala opsednutog ili samog u sobi, krvario je jednako.

Sad je stigla do vrata sobice. Pružila je drhtavu ruku da dodirne solidnu realnost kvake, ali kvaku, ni sa najjačom koncentracijom koju je mogla postići, nikako nije uspevala da vidi. Pojavi se samo avetinjski nagoveštaj, ali i to je poslužilo. Ona zgrabi i okrete kvaku, i naglim pokretom širom otvori vrata pisaće sobe.

Bio je tu, pred njom. Razdvajala su ih samo još dva ili najviše tri metra posednutog vazduha. Njihove oči se opet sretoše, i jedan sadržajni pogled, zajednički svetovima živih i svetovima mrtvih, prođe između njih. U tom pogledu je bilo saosećanja i ljubavi. Izmišljotine otpadoše, laži se pretvoriše u prašinu. Tamo gde su nekad bili mladićevi osmesi radi manipulacije, pojavila se istinska dragost — koja je na njenom licu našla jednak odgovor.

A mrtvi, uplašeni ovim pogledom, okretoše glave. Njihova lica počeše da se zatežu, kao da se koža jače zateže preko kostiju; njihovo meso poče da se zatamnjuje ka bojama modrice, njihovi glasovi se, u očekivanju poraza, ispuniše žalošću. Kad je pružila ruku da ga dodirne, nije više morala da se bori sa hordama mrtvih; oni su sa svog plena otpadali u svim pravcima, kao mrtve muve sa prozora.

Dotakla ga je ovlašno po licu. Taj dodir bio je blagoslov. Suze mu grunuše na oči i potekoše niz izbrazdani obraz, mešajući se sa krvlju.

Mrtvi više nisu imali glasove, čak ni usta. Odlazili su putem, a njihova zloba bila je pod prokletstvom.

Jedna po jedna ravan sobe ponovo se uspostavljala. Podne daske postadoše vidljive pod njegovim jecajućim telom; videla je svaki ekser, svaku zaprljanu dasku. Prozorčić postade jasno vidljiv — a napolju, u sutonu, ulica je odjekivala dečjom grajom. Onaj put je sasvim iščezao iz vidnog polja živih ljudi. Putnici na njemu okrenuli su svoja lica tami i zašli u zaborav, ostavljajući samo svoje znake i talismane u stvarnom svetu.

A na stepeništu broja 65, na srednjem odmorištu, izmehurano, dimeće telo Redža Fulera nemarno je gaženo nogama tih putnika, dok su prelazili preko raskrsnice. Posle izvesnog vremena naišla je i duša Fulera samog, sa gomilom drugih, i bacila pogled dole, na meso u kome je nekad obitavala, a onda, potisnuta gužvom, produžila dalje, ka svome suđenju.

Na gornjem spratu, u sobi koja se smračivala, Meri Floresku je klečala pored mladog Mak Nila i milovala njegovu glavu ulepljenu od krvi. Nije htela da izađe iz kuće i pozove pomoć dok ne bude sigurna da se mučitelji neće vratiti. Nije se čuo nikakav zvuk osim cviljenja jednog mlaznog aviona koji je kroz stratosferu tražio put ka jutru. Mladićevo disanje bilo je nečujno i ravnomerno. Nije ga okruživao nikakav oblak svetlosti. Svako čulo je bilo na svom mestu. Vid. Sluh. Dodir.

Dodir.

Dirala ga je sada kako se nikad ranije nije usuđivala, prelazila je vrhovima prstiju, o, tako ovlašno, preko njegovog tela, preko izdignuća na koži, kao slepica koja čita Brajevu azbuku. Na svakom milimetru njegovog tela bile su ispisane minijaturne reči mnogim rukopisima. Čak i kroz krv videla je da je tekst urezivan u njega na sređen način. Mogla je čak i da pročita, pri sve slabijem svetlu, poneki deo rečenice. Dokaz je bio tu, nesumnjiv, ali ona je želela, o, bože, kako je želela da takav dokaz nije dobila. A ipak, posle celog života provedenog u čekanju, dokaz je bio pred njom: otkriće o životu posle smrti, zapisano na samom mesu.

Mladić će preživeti, to je bilo jasno. Krv se već sušila, nebrojene rane već su počinjale da zarašćuju. On je, najzad, zdrav i jak: neće biti nikakvih fundamentalnih fizičkih oštećenja. Njegova lepota je, naravno, zauvek propala. Od sad će on biti u najboljem slučaju predmet radoznalosti, a u najgorem slučaju predmet gađenja i užasa. Ali ona će ga štititi, a on će, vremenom, naučiti kako da je upoznaje i kako da ima poverenja u nju. Njihova srca su neraskidivo spojena.

A posle izvesnog vremena, kad se reči na njegovom telu pretvore u kraste i ožiljke, ona će ga čitati. Pratiće, sa beskonačnom ljubavlju i strpljenjem, priče koje su mrtvi ispričali na njemu.

Onu priču na njegovom trbuhu, ispisanu finim, iskošenim rukopisom. Svedočanstvo ispisano izvrsnim, elegantnim slovima na njegovom licu i koži lobanje. I priču na njegovim leđima, pa onu na njegovoj cevanici, i onu na njegovim šakama.

Ona će sve te priče pročitati, i o svima podneti izveštaj, ne izostavljajući ni poslednji slog koji sad svetluca i curi pod njenim zaljubljenim prstima, tako da će svet znati priče mrtvih.

On je Knjiga krvi, ona je njegov jedini prevodilac.

Dok je padala noć, ona je prekinula dežurstvo i povela ga, golog, u blagi mrak.

Evo, dakle, priča koje su ispisane u Knjizi krvi. Čitajte, ako vam to čini zadovoljstvo, i učite.

One su mapa za taj tajni put koji vodi iz života, prema neznanim odredištima. Malo ko će morati da krene tim tajnim putem. Većina će otići mirno, niz ulice osvetljene lampama, uz molitve i milovanja koje služe za ispraćaj iz života. Ali za nekolicinu, za malobrojne odabrane, doći će užasi, skočiće na njih, zgrabiće ih i odneti putem prokletih.

Zato čitajte. Čitajte i učite.

'Pa, najzad, najbolje je biti spreman i za najgore; mudro je naučiti hodanje pre nego što ponestane daha.'

PONOĆNI KASAPSKI VOZ

Leon Kaufman više nije bio novopridošlica u ovom gradu. Oduvek ga je nazivao Palatom divota, no to bejaše u danima Leonove nevinosti. U Atlanti je tada stanovao, a Njujork je za njega još uvek bio neka vrsta Obećane zemlje, u kojoj je moguće bilo šta i svašta.

A evo, prođoše tri i po meseca Kaufmanovog života u tom njegovom gradu snova; Palata divota više ne izgleda osobito divno.

Zar je zaista prošlo samo jedno godišnje doba od kad je on iskoračio iz autobuske stanice Lučka kapetanija i bacio pogled duž 42-ge ulice, ka raskrsnici sa Brodvejom? Tako mnogo iluzija, koje su ti bile dragocene, izgubiš za tako kratko vreme.

Sad mu je bilo postiđujuće čak i da razmišlja o svojoj nekadašnjoj naivnosti. Lice mu se nelagodno trzne kad se on priseti kako je onog dana stao i glasno kazao:“Njujorče, volim te.“

Ljubav? Nikad.

Bila je to u najboljem slučaju zaluđenost.

A sad, posle samo tri meseca koja je proveo živeći u varoši koja mu je bila objekt obožavanja; posle provodenja dana i noći uz nju; ta varoš za njega više nema onu auru perfekcije.

Njujork je samo jedan grad.

Gledao je tu naseobinu kako se budi ujutru kao drolja, i iščačkava između svojih zuba ubijene ljude, a iz zamršaja svoje kose vadi one koji su počinili samoubistvo. Viđao ju je kasno noću, dok je u svojim prljavim zadnjim ulicama bestidno flertovala sa gnusobnostima. Posmatrao ju je u vrelim popodnevima, otromboljenu i ružnu, ravnodušnu prema zverstvima koja se događaju svakog sata u njenim zagušenim prolazima.

Nikakva to Palata divota nije.

U njoj niče smrt, a ne uživanje.

Svako sa kim se Kaufman upoznao imao je neko očešavanje o nasilje; bila je to životna činjenica. Maltene je bilo šik ako si poznavao nekog ko je umro nasilnom smrću. Time si dokazivao da si Njujorčanin.

Ali Kaufman je dvadeset godina voleo Njujork izdaleka. Glavninu svog odraslog života proveo je planirajući ovu svoju ljubavnu vezu. Nije, dakle, bilo lako otresti se te strasti, postići da sve bude kao da nje nikad nije ni bilo. Dešavalo se i sad, veoma rano, pre nego što počnu pandurske sirene, ili u suton, da Menhetn bude čudo.

Zbog takvih trenutaka, i zbog svojih snova, još uvek je davao ovoj varoši popust time što konačne stavove nije izricao, čak i kad njeno ponašanje nije bilo baš damsko.

A ona nije doprinosila da takva popustljivost bude laka. Tokom tih nekoliko Kaufmanovih meseci u Njujorku, njenim ulicama se krv lila naveliko.

Zapravo, ne toliko na ulicama, već više u tunelima ispod tih ulica.

„Klanica u metrou“, to je bila uzrečica meseca. Eto, prošle nedelje, prijaviše još tri ubistva. Tela su otkrivena u jednom od vagona podzemne železnice u Aveniji dvaju Amerika, tela uzdužno rasporena, i sa utrobom delimično izvađenom, kao da je neki efikasan radnik klanice prekinut u poslu. Ubistva su bila tako temeljito profesionalna, da je policija intervjuisala svakog čoveka koji se u njenim dosijeima nalazio a koji je imao ikakvu raniju vezu sa kasapskim zanatom. Motrili su na fabrička postrojenja za pakovanje mesa, u luci; pretraživali su klanice, tragajući za indikacijama. Obećali su hapšenje uskoro, ali nisu uhapsili nikog.

Ovaj nedavni trio leševa nije bio prvi koji je otkriven u takvom stanju; upravo onog dana kada je Kaufman stigao, na stranicama Tajmsa pojavila se priča o kojoj je još govorila svaka morbidno nastrojena sekretarica u svojoj kancelariji.

Po toj priči, neki posetilac iz inostranstva, Nemac, koji je pozno u noći zalutao u metro-sistemu, naišao je u jednom vozu na leš. Žrtva je bila dobro građena, privlačna tridesetogodišnja žena iz Bruklina. Bila je svučena dodola. Svaki, i najmanji delić odeće joj je uzet, i sav nakit. Čak i minđuše.

Bizarniji od tog ogoljivanja bio je uredan, sistematičan način kako je odeća složena i ispresavijana; odevni predmeti su stavljeni u zasebne plastične kese i položeni na sedište pokraj leša.

To nije bilo delo nekog iracionalnog mlataraoca nožem. Radilo se tu o nekom visokoorganizovanom umu: o lunatiku sa jakim osećanjem za urednost.

Dalje divljanje, koje je počinjeno nad tim telom, bilo je još bizarnije od tog pomnog svlačenja. U izveštajima se tvrdilo, mada policija to nije potvrdila, da je telo pažljivo obrijano. Uklonjena je svaka dlačica: sa glave, iz prepona, ispod miške; sve je bilo ili izbrijano, ili spaljeno, do samog mesa. Čak su i obrve i trepavice bile počupane.

Konačno je ova gola, i preterano gola, ploča mesa okačena za noge, o jednu od ručki za držanje koje su pričvršćene za krov vagona; ispod leša je postavljena crna plastična kofa, iznutra obložena crnom plastičnom vrećom, da prihvata krv koja je postojano curila iz rana.

U takvom stanju je, razodeveno, obrijano, okačeno, i iskrvavljeno praktično do beline, nađeno telo Lorete Dajer.

Bilo je odvratno, bilo je pomno urađeno, i bilo je duboko zbunjujuće.

Nije se tu dogodilo nikakvo silovanje, niti je bilo ikakvih znakova torture. Ta žena je obrađena brzo i efikasno, kao komad mesa. A kasapin je bio i dalje na slobodi.

Gradski oci su, u svojoj mudrosti, proglasili kompletnu zabranu daljih novinskih izveštaja o tom ubistvu. Rečeno je da je čovek koji je pronašao leš sad u zaštitnom pritvoru u Nju Džersiju, izvan domašaja vida radoznalih novinara. Ali ovo prikrivanje nije uspelo. Neki pohlepni pandur odao je najvažnije detalje reporteru Tajmsa. Sad je svako u Njujorku znao groznu priču o tim ubistvima. Bila je to tema razgovora u svakom Deli lokalu i svakom baru; i, dakako, u metrou.

Međutim, Loreta Dajer je bila tek prva.

Sad su još tri tela nađena u identičnim okolnostima; mada se, ovoga puta, jasno videlo da je posao prekinut pre završetka. Niti su sva tela obrijana, niti su vratne arterije presečene radi iskrvarenja. Još jedna, značajnija razlika postojala je kod ovog otkrića: na taj prizor nije nabasao nikakav turista, nego reporter Njujork Tajmsa.

Kaufman je posmatrao izveštaj koji je bio široko opružen preko prve stranice novina. Nije osećao paljenje nikakvih strasti pred tim izveštajem; u tom pogledu razlikovao se od tipa koji je sedeo pokraj njega uz šank Delikatesnog lokala. Samo je osećao blago gađenje, zbog koga je odgurnuo svoj tanjir sa prekuvanim jajima. Ova stvar mu je bila prosto još jedan dokaz o dekadenciji njegove varoši. Njena obolelost ne može njemu doneti nikakvo zadovoljstvo.

Ipak, pošto je bio ljudsko biće, nije mogao sasvim da ignoriše krvave detalje na stranici pred njim. Članak je bio napisan nesenzacionalno, ali je, upravo zbog jednostavne jasnoće stila, sadržina izgledala još užasnije. Osim toga, Leon nije mogao a da se ne zapita o čoveku iza tih zverstava. Da li to luta samo jedan psihotik, ili ih ima nekoliko, a svaki inspirisan da kopira prvobitno umorstvo? Možda je ovo bio tek početak horora. Možda će uslediti nova ubistva, i možda će konačno ubica, u svome oduševljenju ili premoru, zakoračiti onostran opreza, i biti uhvaćen. A do tada će ova naseobina, Kaufmanova obožavana varoš, živeti u nekom stanju između histerije i ekstaze.

Pokraj njegovog lakta, bradonja, koji je tu sedeo, prevrte Kaufmanovu kafu.

„Sranje!“ reče bradonja.

Kaufman se pomače na okrugloj visokoj stoličici, da izbegne curak kafe koji je krenuo sa šanka nadole.

„Sranje“, opet će tip.

„Nema štete“, reče Kaufman.

Pogleda, sa blago prezrivim izrazom lica, tog čoveka. Taj trapavi kopilan pokušavao je da upije kafu salvetom, koja se pri tome pretvarala u papirnu kašu.

Kaufman uvide da se počeo pitati da li je ovaj gejak, sa crvenim obrazima i prostačkom bradurinom, sposoban za ubistvo. Ima li ikakvog znaka na tom preterano utovljenom licu, ikakvog nagoveštaja u obliku glave ili u okretanju tih sitnih očiju, po kome bi se mogla prozreti prava priroda njegova?

Tip progovori.

„Ooošešdrugu?“

Kaufman odmahnu glavom.

„Kafu. Običnu. Crnu“, reče taj grubijan devojci iza šanka. Ona diže pogled sa čišćenja roštilja od hladne masnoće.

„A?“

„Kafu. Si gluva?“

Taj čovek se isceri Kaufmanu.

„Gluva“, reče on.

Kaufman vide da tipu fale tri zuba iz donje vilice. „Gadno izgleda, a?“ reče čova.

Na šta je mislio? Na kafu? Na taj svoj manjak zuba?

„Troje ljudi tako. Iskasapljeni.“

Kaufman klimnu glavom.

„Čovek da se zamisli“, reče onaj.

„Svakako.“

„Mislim, kriju zar ne? Znaju ko je to uradio.“

Ovaj razgovor je lišen smisla, pomisli Kaufman. Skide naočare, pa u džep s njima: na taj način bradonja više nije bio u fokusu. Eto, bar, nekog poboljšanja.

„Kopilani“, reče tip. „Jebena kopilad, svi oni. Sve ć' ti se kladim da kriju.“

„Kriju šta?“

„Imaju dokaze: samo drže nas u jebanom mraku. Ima nešto tamo napolju, što nije ljudsko.“

Kaufman je shvatio. Ovaj prostak izgrađuje teoriju zavere. A toga se Kaufman naslušao, onoliko; to je sad panaceja.

„Vidi, oni sve to tamo klonuju pa im se izmakne. Šta mi znamo da l' oni tamo gaje jebane monstrume. Ima tamo dole nešto al' neće nam kažu. Kriju, kažem ti. U sve ću ti se kladim.“

Kaufman zaključi da je izvesnost ovog čoveka privlačna. Čudovišta se šunjaju i vrebaju. Šest glava; dvanaest očiju. Zašto ne?

Znao je zašto ne. Zato što je time njegova varoš dobijala opravdanje: oslobađala se svake krivice. A Kaufman je verovao, u svom srcu, da su monstrumi koji se u tim tunelima mogu naći apsolutno ljudska bića.

Bradati nabaci pare na šank i ustade, sklizavajući se svojom debelom zadnjicom sa mrljave plastične barske stolice.

„Verovatno jebani pandur“, reče on kao da ispaljuje hitac pri odlasku. „Pokušali da naprave jebanog heroja, a umesto toga napravili jebanog monstruma.“ Groteskno se iskezio u osmeh. „Sve ć' ti se kladim“, nastavi, onda otrampa napolje bez ijedne dalje reči.

Kaufman polako ispusti vazduh kroz nos, osećajući kako napregnutost u njegovom telu popušta.

Mrzeo je tu vrstu konfrontacija: u njima je imao osećaj vezanosti jezika, i neefektnosti. Kad pomisliš, pa on mrzi tu vrstu ljudi: brutalne stvorove zadrte u svojim uverenjima; a baš tu vrstu Njujork uzgaja tako uspešno.

Bilo je blizu šest kad se Mahogani probudio. Jutrošnja kiša sad je bila samo laka kišica u sutonu. Vazduh je mirisao otprilike onoliko čisto koliko je to u Menhetnu uopšte moguće. On se proteže na krevetu, odbaci prljavo ćebe, i ustade da se spremi za posao.

U kupatilu, zvuk kiše koja curi na kutiju erkondišn aparata; ritmički pljuskavi zvuk koji se odatle širio kroz ceo stan. Mahogani uključi televizor samo da bi pokrio tu buku, nezainteresovan za ma šta što bi televizor mogao ponuditi.

Ode do prozora. Ulica je, šest spratova niže, bila gusto popunjena saobraćajem i ljudima.

Posle napornog radnog dana, Njujork se vraćao kući: da se igra, da vodi ljubav. Ljudi su kuljali iz svojih kancelarija u svoje automobile. Neki će biti naprasito raspoloženi, posle celodnevnog znojavog truda u loše provetravanoj kancelariji; drugi će niz ulice lutati u pravcu doma blagoćudni kao ovce, vođeni neprekidnim strujanjem mnogobrojnih tela. A biće i onih koji će upravo sad nagrtati na ulaze u metro, slepi za grafite na svakom zidu, i gluvi za blebetanje sopstvenih glasova i za hladnu grmljavinu tunela.

Mahoganiju je prijalo da razmišlja o tome. On, ipak, nije član tog krda običnih. Može da ostane uz svoj prozor i pogleda sa visine na hiljadu glava ispod sebe, i da zna da je on izabrani čovek.

I on ima rokove do kojih mora svoj posao obaviti, dabome, kao i ljudi na toj ulici. Ali njegov posao nije, kao njihov, trud bez smisla, već je više kao sveta dužnost.

I njemu je potrebno da živi, i da spava, i da sere, kao što je i njima potrebno. Ali njega ne pokreće finansijska iznudica, pokreću ga zahtevi istorije.

Nastavljač je jedne velike tradicije, koja se u prošlost pruža dalje nego Amerika. Noćni šunjač-grabljivac: kao Džek Trbosek, kao Žil De Rez, živo otelotvorenje smrti, avet sa ljudskom facom. Uznemiravač snova, buditelj užasa.

Oni ljudi ispod njega ne mogu znati njegov lik, a i kad bi ga videli ne bi se potrudili da pogledaju dvaput. Međutim, njegov ukočeni pogled hvata njih, odmerava njihovu težinu, odabira samo najzrelije iz prolazeće parade, bira samo zdrave i mlade da padnu pod njegov sveti nož.

Ponekad je Mahogani osećao čežnju da saopšti svoj identitet svetu, ali, imao je i odgovornost, koja ga je teško pritiskala. Slavu nije mogao očekivati. Njegov je život tajni život, a to što on čezne za priznanjima, to je samo gordost.

Pa najzad pomisli on da li govedina, u trenucima dok uzdrhtala srca pada na kolena, upućuje pozdrave svome koljaču?

Sve u svemu, on je zadovoljan. Biti deo te veličanstvene tradicije, to je dovoljno, i to će morati zauvek da ostane dovoljno.

Ali, u poslednje vreme događala su se otkrića. To, naravno, nije bilo njegovom krivicom. Niko, zaista nikako, ne može bacati krivicu na njega. Ali naišlo je rđavo doba. Život više nije onako lak kao pre deset godina. On je za toliko stariji, naravno, i utoliko mu je posao zamorniji; teret obaveza pritiska ga sve jače. On je izabranik, a to je privilegija sa kojom je teško živeti.

S vremena na vreme je pomišljao nije li došao čas da se porazmisli o osposobljavanju nekog mlađeg čoveka za njegove, Mahoganijeve, dužnosti. Morale bi se prvo obaviti konsultacije sa Ocima, ali, pre ili kasnije moraće biti pronađena zamena; njemu se činilo da bi bilo kriminalno traćenje njegovog iskustva ako on ne bi sad uzeo šegrta.

Ima toliko zgodacija koje on može preneti učeniku. Toliko trikova ovog izuzetnog zanimanja. Kako najbolje loviti, seći, skidati, oslobađati krvi. Koje meso najbolje odgovara svrsi. Kako se najjednostavnije otarasiti ostataka. Takvo mnoštvo detalja, toliko akumulirane ekspertnosti.

Mahogani odluta u kupatilo i uključi tuš. Ukoračujući pod tuš, pogleda svoje telo. Trbuščić, dlake na opuštenim prsima već postaju sede, ožiljci i bubuljice razbacani kao smeće po bledoj koži. On stari. Svejedno, on i noćas, kao i svake noći, ima pred sobom posao koji se mora obaviti...

Kaufman pohita nazad u hol, noseći sendvič; spustio je kragnu, otresao kišu iz kose. Na časovniku iznad lifta pisalo je sedam i šesnaeset. On će raditi do deset, i ne dalje.

Lift ga odnese do dvanaestog sprata, do Papasovih kancelarija. Klimatao se mrzovoljno kroz lavirint praznih radnih stolova i zakapuljačenih mašina, do svoje, još uvek osvetljene, teritorijice. Negde dalje u hodniku ćaskale su kancelarijske čistačice; nikakvog drugog života na ovom mestu nije bilo.

Skinuo je kaput, otresao kišu s njega najbolje što je mogao, okačio ga.

Onda je seo pred te hrpe narudžbina sa kojima se neprekidno rve već skoro tri dana, i počeo da radi. Čvrsto bejaše uveren da je potrebno uložiti još samo jednu noć rada, pa da tom zadatku bude slomljena kičma; a koncentrisao se lakše bez neprekidnog tandrljanja daktilografkinja i pisaćih mašina sa svih strana.

Razmotao je šunku na hlebu od celog žita sa ekstra majonezom, i smestio se za ovo veče.

Devet sati.

Mahogani je bio obučen za noćnu smenu. Na sebi je imao svoje uobičajeno trezno odelo, sa braon kravatom uredno vezanom u čvor, sa srebrnim manžet-dugmadima (poklon od njegove prve supruge) postavljenim u rupe na manžetnama na kraju rukava njegove besprekorno upeglane košulje, sa proređenom kosom blistavom od briljantina, noktima podrezanim i uglačanim, i sa licem po kome je dobro našljapkao kolonjsku vodu.

Njegova torba bila je spakovana. Peškiri, instrumenti, pregača od upletenih čeličnih alkica kao na nekim srednjevekovnim oklopima.

Proveri svoj izgled u ogledalu. Mogao bi, pomisli on, još proći kao čovek od četrdeset pet ili maksimalno pedeset.

Proučavajući svoje lice, podsećao se i svojih dužnosti. On mora, iznad svega, biti obazriv. Pratiće ga pogledi na svakom koraku, osmatraće kako on večeras igra svoju ulogu, i ocenjivaće ga. Iz kuće mora krenuti kao nedužnik, ne sme nikakvu sumnju pobuđivati.

Samo kad bi oni znali, pomisli. Ovi koji hodaju, trče i skakuću pored njega na ulici; ovi koji se sudare s njim a ne izvine se; koji prezrivim pogledima uzvraćaju na njegove poglede; koji se osmehnu kad vide da mu je nelagodno, da je nekako masivan u struku, i da mu odelo ne pasuje dobro. Samo kad bi znali čime se on bavi, šta je i šta nosi.

Oprez, reče on sebi i ugasi svetlo. Stan ostade u mraku. Mahogani ode do vrata i otvori ih, naviknut da hoda kroz potpunu pomrčinu. Srećan u njoj.

Kišni oblaci su se bili sasvim razišli. Mahogani pođe ulicom Amsterdam, prema stanici metroa u 145-oj ulici. Večeras će se on opet voziti Avenijom dvaju Amerika, svojom najomiljenijom, a često i najproduktivnijom, linijom.

Niz stepenice podzemne železnice, sa žetonom u ruci. Kroz automatske kapije. Evo mirisa tih tunela, u njegovim je nozdrvama. Naravno, to nije miris dubokih tunela. Oni mirišu sasvim drugačije. Ipak, umirujuće deluje već i bajat električni vazduh ove plitke linije. Podrignut dah milion putnika cirkuliše kroz ovu jazbinu, i meša se sa dahom kreatura daleko starijih; a to su bića čiji su glasovi meki poput gline, a apetiti jezivi. Kako on ovo voli. Taj miris, tu tamu, tu grmljavinu.

Stao je na peron i kritičkim okom osmotrio svoje saputnike. Bilo je tu jedno telo, možda dva, za kojima je pomislio da krene, ali, ukupno, tako mnogo otpada a tako malo onih koje vredi loviti. Fizički propali ljudi, mešine, bolesnici, ljudi svladani umorom. Tela upropašćena neumerenošću i nemarom. Pri pogledu na to, hvatala ga je, kao profesionalca, muka, mada je razumeo slabosti kojima i najbolji podležu.

Vrzmao se po toj stanici više od jedan sat, lutajući između raznih platformi dok su vozovi dolazili i odlazili, dolazili i odlazili, a sa njima i ljudi. Kvalitetnih primeraka je bilo tako malo, da je to bilo prosto demorališuće. Činilo se da Mahogani iz dana u dan mora sve duže da čeka da bi pronašao meso koje vredi upotrebiti.

Već blizu pola deset, a on još nije ugledao ni jedno stvorenje zaista idealno za klanje.

Nema veze, reče on sebi, ima još vremena. Još samo malo, i počeće da izlaze teatarske gomile. Tu se uvek nađe poneko robusno telo. Dobro uhranjena inteligencija, još uvek u rukama stiska komadiće otcepljenih karata, i izlaže svoja mišljenja o razbibrigama umetnosti o, da, tu će se naći nešto.

A ako ne, a nailazile su ponekad i noći kad se činilo da nikako neće naći ništa pogodno, Mahogani će morati da se poveze u centar grada, i da satera u ćošak neki ljubavni par koji se zadržao kasno van kuće, ili da nađe jednog ili dvojicu atleta koji tek što su izašli iz sportske sale. Tu uvek, sigurno, dobiješ dobar materijal, ali kad su primerci baš toliko zdravi, postoji uvek i opasnost da pruže otpor.

Pamtio je kako je pre oko godinu dana, ili nešto više, uhvatio dva crna živinčeta, ukupne starosti možda četrdeset godina; bili su to, možda, otac i sin. Branili su se noževima, pa je Mahogani posle toga ležao šest nedelja u bolnici. Bila je to bitka sa vrlo neizvesnim ishodom, koja ga je navela da počne sumnjati u svoje sposobnosti. I još gore: da se zapita šta bi njegovi gospodari učinili s njim da je zadobio fatalnu povredu. Da li bi bio isporučen svojoj familiji u Nju Džersiju, za pristojnu hrišćansku sahranu? Ili bi njegovu lešinu hitnuli u tamu, i upotrebili je sami?

Pogled mu se zakači za naslov na jednom ostavljenom primerku Njujork Posta, na sedištu prekoputa: „Policija svim silama traga za ubicom“. Nije mogao odoleti da se ne osmehne. Njegove pomisli na slabost, neuspeh i smrt ispariše. Pa, najzad, on je taj čovek, taj ubica, a pomisao da bude uhvaćen noćas mu je smešna. Zar nisu najviše postojeće vlasti sankcionisale njegovu karijeru? Nijedan policajac ne može njega da zadrži, nijedan sud ga ne može osuditi. Upravo te snage zakona i reda, koje me tako demonstrativno gone, služe mojim gospodarima ništa manje nego ja. Maltene je poželeo da ga neki jeftini pandurčić uhvati, i trijumfalno izvede pred sudiju, samo zato da bi onda on, Mahogani, video izraze njihovih lica kad stigne reč odozgo, iz tame, da je Mahogani zaštićeni čovek, iznad svakog zakona u sudijinim knjigama.

Već je uveliko minulo deset i trideset. Počeo je da curi mlazić pozorišne publike, ali, zasad, nigde ničeg nalik na dobro. On će ionako želeti da propusti glavninu njih, i da samo prati jedan odabrani primerak, ili dva, do kraja linije. Odmeravao je, kao i svaki mudar lovac, koji će trenutak biti pravi.

Kaufman nije bio gotov ni do jedanaest, jedan sat posle vremena koje je sebi bio obećao kao čas oslobođenja. Međutim, ogorčenje i umor sve više i više su mu otežavali rad, pa su tablice cifara počinjale da se mute pred njegovim očima. U jedanaest i deset odbacio je pisaljku i priznao poraz. Trljao je svoje vrele oči jastučićima dlanova, sve dok mu se glava nije ispunila bojama.

„Jebi ga“, reče on.

Nikada nije psovao u društvu. Ali, ponekad reći, sam za sebe, „jebi ga“, to je bila velika uteha. Izađe iz kancelarije, noseći vlažni kaput preko ruke, i pođe ka liftu. U udovima je imao osećaj drogiranosti, a oči je jedva uspevao da drži otvorenim.

Napolju, studen oštrija nego što je očekivao; vazduh ga malo povrati iz letargije. Pođe pešice ka metro-stanici u 34-oj ulici. Uhvati ekspres do Dalekog Rokaveja. Kući kroz jedan sat.

Ni Kaufman ni Mahogani to nisu znali, ali policija je na raskršću 96-te i Brodveja bila uhapsila čoveka za koga su se ponadali da je traženi kasapin; ulovili su ga u jednom od vozova u užem delu grada. Bio je to neki čovek malog rasta, evropskog porekla; mlatarajući čekićem i testerom, saterao je u ćošak drugog vagona neku mladu žensku, i pretio da će je, u ime Jehove, preseći napola.

Nije se činilo verovatnim da bi on to bio sposoban i da uradi. U svakom slučaju, nije dobio šansu da pokuša. Dok su ostali putnici (uključujući dvojicu marinaca) pasivno gledali šta se dešava, odabrana žrtva je ritnula dotičnog dasu u muda. On je ispustio čekić. Ženska je dohvatila čekić i njime polomila tipu donju vilicu i desnu jagodičnu kost pre nego što su se marinci umešali.

Kad je voz stao u 96-oj, policija je čekala da uhapsi Kasapina. Čitava horda pandura nagrnula je u vagon, dernjajući se poput drekavaca; bili su do useravanja uplašeni. U jednom uglu vagona ležao je Kasapin, lica razbijena. Odnesoše ga trijumfalno. Ona ženska je, posle saslušanja, otišla kući sa marincima.

To je poslužilo kao korisno odvraćanje pažnje, mada Mahoganiju tada nepoznato. Dobar deo noći policija je utrošila na utvrđivanje identiteta svog zatvorenika, poglavito zbog toga što je on bio u stanju samo da balavi kroz rascvetanu vilicu. Tek u tri i trideset ujutru je izvesni kapetan Dejvis, stižući na dužnost, prepoznao u tome čoveku penzionisanog prodavca cveća iz Bronksa, po imenu Henk Vasareli. Pokazalo se da je taj Henk redovno hapšen zbog pretećeg ponašanja i nepristojnog pokazivanja na javnom mestu, a svaki put u ime Jehove. Spoljašnji izgled stvari pokazao se varljivim: Henk je bio opasan koliko i Uskršnji zeka. To nije bio koljač iz metroa. Međutim, dok su panduri to izbistrili, Mahogani je proveo već dugo vreme radeći svoj posao.

U jedanaest i petnaest Kaufman se popeo u ekspres koji vozi bez zastoja do Avenije Mot. U vagonu su bila još samo dva druga putnika. Jedno je bilo sredovečna crnkinja u purpurnom kaputu, a drugo bledi, bubuljičavi adolescent koji je izgubljenim pogledom zurio u grafiti-natpis Poljubi moje belo dupe na tavanici.

Kaufman je bio u prvom vagonu. Pred njim je bilo putovanje koje će trajati trideset pet minuta. Dopustio je da mu se očni kapci sklope, uljuljkan ritmičkim drmanjem voza. Bilo je to naporno putovanje, a on premoren. Nije video kako se u drugom vagonu svetla, jednim treptajem, gase. Nije video ni Mahoganijevo lice kako zuri kroz vrata između dvaju vagona, kako osmatra ima li tu negde još mesa.

U 14-oj ulici crnkinja je sišla. Nije se popeo niko.

Kaufman je na kratko otvorio oči, video prazan peron u 14-oj, onda opet sklopio oči. Vrata su se, sa šištanjem, zatvorila. Plovio je kroz ono toplo negde između svesti i sna, a po njegovoj glavi su počinjali da lepršaju i začeci snova. Prijalo je to. Voz je opet krenuo, sa zveketom, u tunele.

Možda je, negde u pozadini svog zadremalog uma, Kaufman napola registrovao da su vrata između prvog i drugog vagona kliznula, nečijom snagom pokrenuta, u otvoreni položaj. Možda je i namirisao iznenadni nalet tunelskog vazduha, i registrovao da je buka točkova na tren postala jača. Ali, opredelio se da to ignoriše.

Možda je čak čuo i komešanje koje se sastojalo u tome što je Mahogani savladao mladića sa otkačenim pogledom. Ali taj zvuk bio je odveć dalek, a obećanje sna previše privlačno. Kaufman je nastavio da drema.

Iz nekog razloga, bejahu to snovi o kuhinji njegove mame. Ona reže repu i, radeći to, slatko se osmehuje. On je samo mali dečko, u tom snu, i gleda gore, ka njenom ozarenom licu, dok ona radi. Sec. Sec. Sec.

Oči mu se trgoše do otvorenog položaja. Njegova majka je nestala. Vagon je prazan, mladića nema.

Koliko dugo je dremao? Nije zapamtio zaustavljanje voza kod Zapadne četvrte ulice. On ustade, glave pune dremeža i odmah maltene pade, jer se voz žestoko zadrmao. Činilo se da je brzina vožnje znatno povećana. Možda je vozač čeznuo da stigne kući i umota se, sa svojom ženom, u krevet. Vozili su baš žestoko; bila je to, zapravo, prokleto zastrašujuća brzina.

Na prozor između dva vagona bila je navučena, nadole, neprozirna zavesa koje ranije, koliko se on sećao, tu nije bilo. Nešto malo zabrinutosti uvuče se u Kaufmanovu treznu glavu. Pretpostavimo da je spavao dugo, i da je stražar prevideo njegovu prisutnost u vagonu. Možda su prošli kroz Daleki Rokavej i možda voz sad juri ka nekom, tamo, mestu, gde god to bilo, gde noću čuvaju vozove.

„Jebi ga“, reče on glasno.

Treba li poći napred i pitati vozača? Pitanje je idiotsko do stravičnosti: gde sam? U ovo doba noći odgovor će biti serija uvreda ili nešto gore?

Onda voz poče da usporava.

Stanica. Jeste, stanica. Voz je izašao iz tunela i ušao u prljavu svetlost stanice u Zapadnoj četvrtoj. Nijednu stanicu on nije propustio.

Onda kud je nestao onaj klinac?

Momak je ili ignorisao upozorenje, na zidu vagona, kojim se zabranjuje prelaženje iz vagona u vagon u toku vožnje, ili je prešao napred, u vozačevu kabinu. Verovatno je tačno u ovom trenutku između vozačevih nogu, pomisli Kaufman izvijajući usnu. Poznato je da ima i takvih stvari. Ovo je, ipak, Palata uživanja, i svako ima pravo na malo ljubavi u mraku.

Kaufman, u mislima, slegnu ramenima. Pa šta njega briga kuda je mali otišao?

Vrata se zatvoriše. U voz se nije popeo niko. Voz se izvuče iz stanice, a svetla treperavo posustadoše jer je velika količina snage povučena da bi se postiglo ubrzanje.

Kaufman oseti novi napliv želje za snom, ali onaj nenadani strah od zalutalosti upumpao mu je adrenalin u sistem, pa su mu udovi bili bockavo puni nervne energije.

A i čula izoštrena.

Čak i kroz zveket i tutnjavu točkova po šinama, čuo je iz susednog vagona zvuk cepajuće tkanine. Zar to neko cepa košulju sa sebe?

On ustade, hvatajući, radi ravnoteže, jedan od onih omčastih kaiševa koji su visili odozgo.

Zbog zavese je prozor između dva vagona bio totalno neprovidan, ali je Kaufman tamo piljio, mršteći se, kao da bi mogao iznenada biti obdaren rendgenskim vidom. Kola su se njihala i drmusala. Prava vožnja, ponovo.

I još jedan zvuk cepanja.

Silovanje?

Gonjen samo blagim voajerističkim impulsom i ničim više, krenuo je kroz klackalično zanjihani vagon prema međuvagonskim vratima, nadajući se da bi u zavesi mogao postojati neki prorez. Očima je još uvek fiksirao prozor, tako da nije primetio mrlje krvi po kojima je gazio. Sve dok se ne okliznu. Pogleda dole. Njegov želudac je video tu krv maltene pre nego mozak, pa je šunka na crnom hlebu krenula uz jednjak i zapela negde u zadnjem delu njegovog grla. Krv. Ugrabio je nekoliko velikih gutljaja ustajalog vazduha, i pogledao ka nečem drugom ka vratima, opet.

Njegova glava je govorila: krv. Tu reč nije moglo oterati ništa.

Između njega i tih vrata ostalo je možda još samo metar ili dva. Morao je da pogleda. Imao je krv na cipeli, i video da tanak trag krvi vodi u susedni vagon, ali, morao je da pogleda.

Morao je.

Sa još dva koraka, prišao je vratima, onda je pregledao zavesu tržeći u njoj neki procep; dovoljno bi bilo i da je samo jedna nit izvučena iz tkanja. Evo rupice. On zalepi oko za tu tačku.

Njegov um je odbio da prihvati ono što su njegove oči videle onostran vratiju. Um je odbio taj spektakl smatrajući ga nerazumnim, sanjanim. Po rezonu, ovo nije moglo biti stvarno, ali Kaufman je svojim telom znao da je stvarno. Ukočio se od užasa. Njegove oči nisu žmirkale, i nisu mogle da se sklope pred jezivom scenom s one strane zavese. Ostajao je uz ta vrata, a voz je tandrkao dalje; ostajao je a u udovima je imao sve manje krvi, mozak mu se već teturao od nedostatka oksigena. Blistave mrlje svetlosti počeše sevati ispred njegovih očiju, zaklanjajući zverstvo koje mu je bilo u vidnom polju. Pade u nesvest.

Bio je u nesvesti kad je voz stigao do ulice Džej. Ostao je gluv za vozačevo saopštenje da svi koji idu za neku dalju stanicu moraju sad preći u drugi voz. Da ga je čuo, zapitao bi se kakav je smisao tog saopštenja. Nijedan voz ne izbacuje sve svoje putnike napolje u ulici Džej; to je linija koja ide do Avenije Mot, pa pored trkališta kod Akvadukta, i pored aerodroma Dž. F. Kenedi. Zapitao bi kakva vrsta voza to može biti. Ali i ne bi, jer je već znao. Istina je visila u susednom vagonu. Istina se, iza krvave pregače od sitnolančanog oklopa, zadovoljno smeškala sama sebi.

Ovo je bio ponoćni mesni voz.

Nema merenja vremena u potpunoj nesvestici. Mogli su proći sekundi, ili sati, pre nego što su Kaufmanu oči zatreptale i opet se otvorile, a njegov um se fokusirao na ovu njegovu novoshvaćenu situaciju.

Sada je ležao ispod jednog od sedišta, opružen duž vibrirajućeg zida vagona, skriven od pogleda. Sudba mu je pomogla, do sad, pomisli on; ljuljanje vagona je, izgleda, na neki način, dovelo do toga da se njegovo nesvesno telo otkotrlja u zaklon, gde neće moći biti viđeno.

Pomislio je na užas u vagonu broj dva, i gutanjem suzbio nagon na povraćanje. Sam je. Gde god stražar bio (a možda je ubijen), Leon ga ne može ni na koji način pozvati. A vozač? Da li je mrtav, pred svojim upravljačkim aparatima? Juri li voz ovog trenutka kroz neki nepoznati tunel, tunel koji nema ni jednu jedinu stanicu kojom bi se mogao identifikovati, u susret svom uništenju?

A ako i ne bude naletanja na prepreku i pogibije pri tome, ostaje prisutan Kasapin, koji i sad nastavlja da seče, razdvojen samo debljinom jednih vrata od mesta gde Kaufman leži.

Kako god okreneš, na tim vratima piše: Smrt.

Buka je bila zaglušujuća, osobito kad se leži na podu.

Kaufmanu su se zubi u vilicama tresli, a u licu je imao osećaj otupljenosti, od vibracija; čak ga je i lobanja bolela.

Osećao je kako mu se snaga vraća, kako postepeno natapa njegove iscrpljene udove. Obazrivo je opružio prste, pa stegao pesnice, da pokrene krvotok u šakama.

Sa prestankom utrnulosti, prestajala je i mučnina u stomaku. Pred oči mu je stalno nanovo izlazila jeziva brutalnost u susednom vagonu. Viđao je on i ranije fotografije ubijenih ljudi, naravno, ali ovo nisu bila obična ubistva. On je u istom vozu sa Metrojskim Kasapinom, monstrumom koji svoje žrtve okači o kaiševe ispod plafona, za noge, žrtve gole i bez ijedne dlačice na telu.

Koliko će još vremena proći do trenutka kad ubica prođe kroz ta vrata i likvidira i njega? Kaufman je bio siguran da će, ako ga ubica ne dokrajči, umreti od iščekivanja.

Začu neko kretanje iza vratiju.

Instinkt preuze vlast. Kaufman se ugura još dublje pod sedište i sklupča u lopticu neznatnih dimenzija, okrećući svoje od-mučnine-belo lice ka zidu. Onda pokri glavu šakama i zažmuri čvrsto, kao dete uplašeno od bauka.

Neko pomiče vrata, koja klize u stranu. Škljocaj. Hujanje. Nalet vazduha koji se diže sa šina. Miris čudniji nego što je Kaufman ikad ranije osetio; i hladniji. Odnekud zna da je to u njegovim nozdrvama praiskonski vazduh, neprijateljski, neizmerne dubine. Od toga poče da drhti.

Klik. Zatvorila su se vrata.

Blizu je Koljač: to je Kaufmanu bilo jasno. Možda stoji samo desetak santimetara daleko od mesta gde on leži.

Da li upravo sad gleda u Kaufmanova leđa? Da li se evo ovog trenutka saginje, sa nožem u ruci, da izvuče Kaufmana iz skrovišta, kao puža koga kukom izvuku iz ljušture?

Ništa se nije dogodilo. Nije osetio dah za vratom. Niko mu nije rasporio kičmu.

Samo se začuo bat koraka blizu Kaufmanove glave; onda isti taj zvuk, ali u udaljavanju.

Kaufman sada ispusti dah, koji mu je do bola dugo ostao u plućima, šušketavo kroz zube.

Mahogani je bio maltene razočaran što je onaj spavač sišao u Zapadnoj četvrtoj. Bio se nadao da će ove noći uraditi još jedan posao, da bi se imao čime baviti dok se spuštaju. Ali ne: onaj je nestao. Ta potencijalna žrtva ionako nije izgledala mnogo zdrava, pomisli on; verovatno neki anemični jevrejski knjigovođa. To meso ne bi bilo ni približno kvalitetno. Mahogani ode celom dužinom vagona, do vozačeve kabine. Tu će provesti ostatak putovanja.

Moj Hriste, pomisli Kaufman, ovaj će ubiti vozača.

Začu otvaranje vrata kabine. Onda glas Kasapina: tih, promukao.

„Haj.“

„Haj.“

Poznaju se.

„Sve urađeno?“

„Sve urađeno.“

Kaufman je bio šokiran banalnošću tih razmenjenih reči. Sve urađeno? Šta im to znači: sve urađeno?

Sledećih nekoliko reči nije čuo, jer je voz naišao na izuzetno bučan deo pruge.

Kaufman više nije mogao odoleti želji da pogleda. Oprezno se odmotao, zatim bacio pogled preko ramena, dužinom vagona. Mogao je videti samo Kasapinove noge, i donji deo otvorenih vrata kabine. Prokleto bilo. Želeo je da opet vidi monstrumovo lice.

Smeh se začuo.

Kaufman je kalkulisao rizike ove situacije: bila je to matematika panike. Ako ostane gde je, Kasapin će pre ili kasnije spustiti pogled ka njemu, i napraviti od njega seckano meso. S druge strane, ako se pokrene iz svog skrovišta, rizikuje da bude viđen i gonjen. Šta je gore: mirovati, i dočekati smrt u klopci, u rupi; ili krenuti u bekstvo, pa na sred vagona otići svome Tvorcu?

Kaufman iznenadi samog sebe svojom hrabrošću: pokrenuće se. Infinitezimalnom sporošću ispuzao je ispod sedišta, motreći, pri tom, neprestano na Kasapinova leđa. Kad je izašao, pođe veoma sporo ka vratima. Svaki korak bio mu je mučenje, ali činilo se da je Kasapin odveć zauzet razgovorom da bi se okrenuo.

Kaufman stiže do vrata. Poče se uspravljati, sve vreme nastojeći da se pripremi za prizor s kojim će se susresti u vagonu broj dva. Šaka se omota oko kvake; on pogura vrata da kliznu u stranu.

Pojača se bučanje sa šina, a talas memljivog vazduha, sa smradom koji nije poticao ni od čega zemaljskog, pođe gore, ka njemu. Ovo će Kasapin svakako morati da čuje, ili namiriše? Nema sumnje, moraće se okrenuti.

Ali, ne. Kaufman se tesno provuče kroz vrata koja je tako malo otvorio, i uđe u krvavu komoru iza njih.

Osećanje olakšanja učini ga nepažljivim. Nije valjano zatvorio vrata za sobom, i ona, zbog drmusanja voza, počeše opet da klize ka otvorenom položaju.

Mahogani proturi glavu kroz vrata vozačke kabine i zagleda se niz vagon, ka međuvagonskim vratima.

„Šta je to koji kurac?“ reče vozač.

„Nisam lepo zatvorio vrata. Ništa više.“

Kaufman začu Kasapina kako dolazi. Čučnu, lopta užasa, pribijen uz zid spojnog dela, iznenada svestan koliko su mu creva puna. Vrata, potegnuta s druge strane, tresnuše u zatvoren položaj, a koraci se opet udaljiše.

Bezbedan, bar za još jedan dah vremena.

Kaufman otvori oči, čeličeći se za klanicu koja je bila tačno ispred njega.

Tu vrdanja nije bilo.

Bila su ispunjena sva njegova čula: miris otvorenih utroba, prizor tih leševa, opip fluida na podu, pod njegovim prstima, zvuk rukodržnih kaiševa koji škripuću pod težinom lešina, pa čak i ukus vazduha, slankast od krvi. Kaufman je bio sa smrću apsolutno, u tom malom zatvorenom prostoru koji je leteo kroz pomrčinu.

Ali nauseje sad nije bilo. Nijedno osećanje nije preostalo, osim blage odbojnosti. On, čak, uvide da je počeo da posmatra ta tela sa izvesnom radoznalošću.

Leš najbliži njemu: to je ono što je preostalo od bubuljičavog klinca koga je video u vagonu broj jedan. To telo je visilo naglavce, njišući se tamo-amo u ritmu voza, sinhrono sa svoja tri drugara: opsceni avetinjski ples. Ruke su mu mlitavo visile iz ramenskih zglobova, blizu kojih su napravljeni zaseci duboki četiri-pet santimetara, da bi tela visila urednije.

Svi delovi dečakove anatomije njihali su se hipnotički. Jezik, viseći iz otvorenih usta. Glava, koja se klatila na prerezanom vratu. Čak je i dečakov penis landarao s leva na desno, preko očerupanih prepona. Iz rane na glavi, i iz otvorene vratne arterije, krv je još uvek, u pulsevima, curila u crnu kofu. Čitav prizor odlikovao se izvesnom elegancijom: dobro obavljeni posao.

Iza tog tela, visili su leševi dveju mladih belkinja i jednog muškarca tamnije kože. Kaufman pomače glavu da bolje vidi njihova lica. Bila su sasvim izblankovana. Jedna od tih devojaka bila je lepotica. Za muškarca Kaufman zaključi da je bio Portorikanac. Svima su bile obrijane glave, i uklonjene sve dlake sa tela. Zapravo, u vazduhu se još osećao oštri miris striganja. Kaufman iz čučeće pozicije kliznu uvis, uz zid, a u tom času se jedno od ženskih tela okrete, omogućujući pogled s leđa.

Za taj poslednji horor Kaufman nije bio spreman.

Meso na njenim leđima bilo je potpuno rasečeno od vrata do stražnjice, a mišići razgrnuti da bi se ogolili svetlucavi kičmeni pršljenovi. Bejaše to finalni trijumf Kasapinove umetnosti. Tu su visili, ti obrijani, obeskrvljeni, na zasečene ploče svedeni delovi ljudskog roda, otvoreni kao ribe, sazreli da budu požderani.

Kaufman se maltene osmehnuo pred perfekcijom ovog užasa. Osetio je kako ga u dnu lobanje golica ponuda ludila, kako ga vodi ka iskušenju da poželi zaborav, kako mu obećava blankovanu indiferentnost prema svetu.

Poče se nekontrolisano tresti. Oseti da njegove glasne žice pokušavaju da formiraju krik. Neizdrživo je bilo; a ipak, kriknuti sada značilo bi postati, uskoro, kao ove kreature ispred njega.

„Jebi ga“, reče on, glasnije nego što je nameravao, onda se odgurnu od zida i pođe između leševa koji su se ljuljali, u vagon, primećujući na sedištima, uredno naslaganu odeću i imovinu. Pod njegovim stopalima pod je bio lepljiv od žuči koja se sušila. Iako je oči sužavao do uskih proreza, krv u kofama video je i odveć jasno: krv gusta, da ti se u glavi zavrti, a u njoj se okreću čestice prljavštine.

Prošao je pored mladića, i sad je video ispred sebe vrata ka trećem vagonu. Trebalo je samo da prođe uskom stazom između ovih stravičnosti. Podsticao je sebe da krene dalje, nastojeći da ignoriše užase, i da se koncentriše na vrata koja će ga odvesti nazad do zdravog razuma.

Prođe pored prve žene. Još koji metar, reče on sebi, još maksimum deset koraka, a i manje ako bude hodao pouzdano.

Onda se pogasiše svetla. „Isuse Hriste“, reče on.

Voz se cimnu, Kaufman izgubi ravnotežu.

U totalnoj tmini, posegnu da se uhvati za nešto, i svojim razmlataranim rukama zagrli telo koje mu se našlo u dohvatu. Pre nego što je mogao sprečiti sebe, osetio je kako njegove šake tonu u mlako meso, kako prsti grabe otvorenu ivicu mišića na leđima mrtve žene, kako dotiču kost kičme. Njegov obraz se prislonio uz oćelavljeno meso njene butine.

Kriknuo je; i dok je krik još odzvanjao, svetla zatreperiše i upališe se.

I dok su se palila, a njegov krik zamirao, on začu Kasapinove korake kako se primiču duž prvog vagona, ka međuvagonskim vratima.

Pustio je to telo koje je bio grlio. Lice mu ostade zamrljano krvlju sa njene noge. Osećao je da mu je ta krv, kao kakva ratna boja, prisutna na licu.

Krik mu je razbistrio glavu, i Kaufman odjednom oseti da je oslobođen i da je prešao u neku vrstu snage. Znao je da neće biti jurnjave niz voz; niti kukavičluka; ne sad. Ovo će bili primitivan sukob, dva ljudska bića, licem u lice. A Kaufman se neće ustezati da upotrebi ma koji trik samo da bi oborio svog neprijatelja. Ovo je pitanje opstanka, čisto i jasno.

Kvaka se zatrese.

Kaufman se osvrte da potraži oružje, očima pouzdanim, kalkulišućim. Pogled mu pade na odeću naslaganu pored Portorikančevog tela. Tu je ležao nož, između prstenja od štrasa i lanaca od imitacije zlata. Oružje sa dugim sečivom, besprekorno čisto, verovatno ponos i radost tog čoveka. Pružajući ruku pored tog tela sa dobrim mišićima, Kaufman dohvati nož sa te odeće. Prijao mu je u šaci; uistinu, osećaj je bio baš oduševljavajući.

Vrata se otvoriše, i pokaza se usmrtiteljevo lice.

Kaufman, kroz klanicu, osmotri Mahoganija. Nije izgledao naročito strašno: samo još jedan ćelaveći, ugojen tip od pedeset godina. Lice teško, oči duboko usađene. Usta prilično mala, sa delikatnim usnama. Imao je, zapravo, ženska usta.

Mahoganiju nije bilo jasno odakle se pojavio ovaj uljez, ali je bio svestan da je ovo novi previd, još jedan znak sve veće nesposobnosti. On mora likvidirati tog dronjavog stvora odmah sad. Pa, najzad, do kraja linije ostaje samo milja ili dve. Mora saseći ovog čovečuljka i okačiti ga za pete pre nego što stignu do svog odredišta.

On pređe u vagon broj dva.

„Ti si spavao“, reče, prepoznajući Kaufmana. „Video sam te.“

Kaufman ne reče ništa.

„Trebalo je da siđeš sa voza. Šta si pokušavao? Da se sakriješ od mene?“

Kaufman održa svoje ćutanje.

Mahogani dohvati dršku satare koja je visila sa njegovog odavno pohabanog kožnog opasača. Satara je bila uprljana krvlju, baš kao i njegova lančano-oklopna pregača, i njegov čekić, i njegova testera.

„Pošto stvari tako stoje“, reče on, „moraću te ukloniti.“

Kaufman podiže nož. Nož je naspram Kasapinove opreme, izgledao nekako malen.

„Jebi ga“, reče on.

Mahogani se široko osmehnu videći kako ovaj čovečuljak glumi da će se braniti.

„Nije trebalo da ti ovo vidiš“, reče on. „Nije to za takve kao što si ti. Tajno je.“

A, znači ovaj je od onih božanski inspirisanih, je l' tako? pomisli Kaufman. Time je štošta objašnjeno.

„Jebi ga“, reče on opet.

Kasapin se namršti. Nije mu se dopadala indiferentnost ovog malog čoveka prema njegovom radu, njegovoj reputaciji.

„Svi mi moramo jednom da umremo“, reče on. „Trebalo bi da budeš veoma zadovoljan: tebe neće sagoreti, kao većinu: tebe ja mogu da upotrebim. Da budeš hrana ocima.“

Kaufmanova jedina reakcija bila je široki osmeh. Nije ga više mogao terorisati ovaj mlitavi debeli prostak.

Kasapin otkači sataru sa opasača i diže je pretećim zamahom.

„Jedan prljavi mali Židov, kao što si ti“, reče on, „trebalo bi da je srećan ako bude od ikakve koristi uopšte: biti meso, to je za tebe maksimalna ambicija.“

Bez upozorenja, Kasapin izmahnu. Satara je znatnom brzinom razdeljivala vazduh, ali je Kaufman koraknuo unazad. Satara mu je zasekla rukav kaputa, i zarila se u Portorikančevu cevanicu. Udarac je tu nogu napola odsekao, a zatim je težina tela ranu još više razjapila. Tu se ukazalo meso nalik na najbolju šniclu, sočno, gotovo privlačno.

Kasapin poče da izvlači sataru iz te rane, a Kaufman u tom času skoči. Nož je pohitao ka Mahoganijevom oku, ali se zbog pogrešne procene zario ne u oko, nego u vrat. Probio je čitav vrat, i pokazao se, zaogrnut mlazićima krvi, na drugoj strani. Probadanje je bilo skroz. Jednim udarcem. Skroz.

Mahogani je to sečivo u grlu osetio kao nešto što ga guši, maltene kao da mu je pileća kost zastala u grlu. Načinio je jedan smešan zvuk, sa pola volje, nešto kao iskašljavanje. Krv mu se preli preko usana, bojeći ih, kao karmin na ženskim usnama. Satara pade, sa jakim lupanjem, na pod.

Kaufman izvuče nož. Iz dveju rana krv je štrcala u malim lukovima.

Mahogani pade na kolena, zureći u nož koji ga je ubio. Čovečuljak je Mahoganija posmatrao sasvim pasivno. Nešto je govorio, ali Mahoganijeve uši bile su gluve za te primedbe, kao da se našao ispod vode.

Odjednom Mahogani oslepe. Nostalgično je žalio za svojim čulima, znajući da nikada više neće ni videti, ni čuti. Ovo je smrt: naskočila je na njega, sumnje nema.

Međutim, njegove šake su još uvek osećale teksturu tkanine njegovih pantalona, osećale su i ono toplo što je pljuskalo po njima. Njegov život kao da se neko vreme teturao na vrhovima prstiju, dok su njegovi prsti držali to poslednje preostalo čulo... onda njegovo telo pade, a njegove šake, i život njegov, i njegova sveta dužnost, sve se to zgnječi pod težinom sivog mesa. Mrtav ostade Kasapin.

Kaufman je uvlačio gutljaje bajatog vazduha u pluća; dočepao se jednog rukodržnog kaiša, da bi stabilizovao svoje telo koje se zanosilo. Suze zakloniše ovaj haos kojim je bio okružen. Proticalo je vreme: on nije znao koliko dugo; bio je izgubljen u snu o pobedi.

Onda voz poče da usporava. Osetio je i čuo da su kočnice počele da deluju. Obešena tela nagrnuše napred, u vozu koji je zanoseći se usporavao, cičeći točkovima po šinama sa kojih je kao znoj izbijala sluz.

Radoznalost preovlada u Kaufmanu.

Hoće li voz ući pravo u Kasapinovu podzemnu klanicu, dekorisanu mesom koje je tokom svoje karijere nalovio? A taj vozač koji se smeje, tako indiferentan prema masakru, šta će on učiniti kad voz bude stao? Sad je akademsko pitanje šta će se događati. On je spreman da se suoči sa apsolutno ma čim; gledaj pa ćeš videti.

Zapucketa razglas. Glas vozača:

„Stigli smo, čoveče. Trebalo bi da zauzmeš svoje mesto, a?“

Da zauzmeš svoje mesto? Šta li mu je to značilo?

Voz je usporio do brzine puža. Izvan prozora bila je tama kao i sve vreme do tada. Svetla zažmirkaše, pa se ugasiše. Ovoga puta, nisu se ponovo upalila.

Kaufman je ostao u totalnom mraku.

„Izaći ćemo kroz pola sata“, rekoše zvučnici, tonom koji je toliko nalikovao na ma koje drugo stanično saopštenje.

Voz je stao. Zvuci na koje se Kaufman bio toliko privikao, oni od točkova na šinama, i oni od hujanja voza kroz vazduh, odjednom više nisu postojali. Čuo je samo brujanje razglasa.Ni sad nije mogao videti ama baš ništa.

Onda, šištanje. Otvarala su se vrata. U vagon dopre miris, tako izjedajući da Kaufman hitro poklopi šakom lice da ga zaustavi.

Stajao je u tišini, sa šakom na ustima, i činilo se da u tom čekanju proteče ceo jedan životni vek. Ne vidim zlo. Ne čujem zlo. Ne govorim zlo.

Onda, treptaj svetlosti izvan prozora. Pod tom svetlošću, ocrtala se silueta okvira vrata. Jačala je postupno. Uskoro je u vagonu bilo dovoljno svetla da Kaufman sagleda zgužvano telo Kasapina pred svojim nogama, i lojano blede komadine mesa koje su visile svud oko njega.

I šapat se neki začuo, iz tame oko voza, jedno okupljanje majušnih šumova, kao da insekti počinju da govore. Ljudska bića su to bila u tunelu, i lagano su, vukući noge,išla ka vozu. Kaufman je sad mogao da vidi i njihove siluete. Neki su nosili baklje, koje su gorele mrtvom smeđom svetlošću. Buka je nastajala možda od njihovih stopala na vlažnom tlu, ili od pucketanja njihovih jezika, ili od oba ta izvora.

Kaufman više nije bio onako naivan kao pre jedan sat. Zar bi moglo biti ikakve sumnje u pogledu namera sa kojima su ovi stvorovi dolazili iz mraka, prema vozu? Kasapin je ubio ove muškarce i žene da bi postali meso za ove kanibale, i sad su kanibali stizali, kao kad gong oglasi da je ručak spreman, stizali su da bi jeli u ovom vagon-restoranu.

Kaufman se sagnuo i dohvatio sataru koju je Kasapin bio ispustio. Šumovi primicanja ovih kreatura bili si iz momenta u momenat jači. On uzmače kroz vagon, udaljujući se od otvorenih vrata, samo da bi onda uvideo da su i vrata iza njega isto tako otvorena, i da se šapat prilaženja čuje i sa te strane.

Zgurio se u jedno od sedišta, i već se spremio da se sakrije ispod, kad se jedna šaka, mršava i krhka do providnosti, pojavi u vratima.

Nije mogao odvojiti pogled. Nije bio zamrznut užasom, kao ranije na prozoru. Jednostavno je bio raspoložen da posmatra.

Kreatura zakorači u vagon. Iza leđa tog bića bile su buktinje, tako da je lice ostalo u senci, ali se silueta jasno ocrtavala.

Ni po čemu mnogo izuzetna silueta.

Stvorenje je imalo dve ruke i dve noge, kao i on; glava stvorenja nije bila nekog abnormalnog oblika. Telo je bilo malo, a od napora uloženog da bi se ukrcalo u voz, dah mu je postao hripav. Utisak bejaše više gerijatrijski nego psihotički; generacije izmišljenih ljudoždera u knjigama i filmovima nisu pripremile Kaufmana za ovu žalosnu ranjivost.

Iza Kaufmana, iz tame su izlazila slična bića, i išla, vukući stopala, kroz voz. Zapravo, ulazila su kroz sva vrata.

Kaufman je bio u klopci. Odmeravao je težinu satare u ruci, ocenjivao njenu ravnotežu, spreman da povede bitku protiv ovih prastarih čudovišta. Neko unese buktinju u vagon, i ona osvetli lica lidera.

Ti ljudi su bili sasvim ćelavi. Umorna put njihovih lica bila je tesno razapeta preko lobanja, tako da je sijala od zategnutosti. Mrlje truleži i zaraze videle su im se po koži, ponegde se mišić stopio i pretvorio u crni gnoj ispod koga je izvirivala kost jagodice ili slepoočnice. Neki od njih bili su nagi kao bebe, i na njihovim pulpastim, sifilističnim telima jedva da se razaznavala ikakva polnost. Nekadašnje dojke bile su kožnate vrećice koje vise sa torzoa, nekadašnje genitalije zbrčkane do nestajanja.

Još gori prizor od tih golih, činili su oni zaogrnuti odećom. Kaufmanu je brzo svanulo da je taj truleći materijal, nabačen o njihova pleća, ili učvoren oko bedara, napravljen od ljudskih koža. Ne od po jedne, već od po desetak ili više koža, natrpanih nasumično jedna-preko-druge, poput nekakvih žalobnih trofeja.

Ovaj groteskni red za ručavanje imao je svoje vođe, koji stigoše do leševa sada; gracilne šake se spustiše na butove mesa, pođoše gore i dole po obrijanoj koži pokretima koji su nagoveštavali senzualno zadovoljstvo. Jezici su, plešući, izlazili iz usta, pahuljice pljuvačke prskale su meso. Oči ovih monstruma bacale su tamo-amo istrzane poglede gladi i uzbuđenja.

Najzad jedno od tih stvorenja ugleda Kaufmana.

Oči stvorenja prestadoše da zveraju levo-desno, i ustališe se na Kaufmanu. Preko lica se prevlačio izraz upitanosti, tvoreći parodiju čuđenja.

„Ti“, reče biće. Glas je bio jednako opustošen kao i usne iz kojih je emanirao.

Kaufman malo podiže sataru, kalkulišući kakve su mu šanse. U vagonu je bilo možda oko tridesetoro ovih, a napolju još mnogo više. Ali izgledali su tako slabi, a osim toga, nisu imali nikakva oružja sem kostiju i koža.

Monstrum opet progovori, glasom koji je, sada našavši samoga sebe, postao vrlo dobro modulisan, tanušnim glasom nekada kulturnog, nekada šarmantnog čoveka.

„Ti si došao za onim drugim, a?“

Stvor baci pogled dole, ka Mahoganijevom telu. Očito, ovo biće je vrlo brzo shvatalo situaciju.

„A i bio je mator“, reče, vraćajući svoj vodenasti pogled na Kaufmana, studirajući ga pomno.

„Jebi se“, reče Kaufman.

Kreatura pokuša ironični osmejak, ali tehniku toga bejaše maltene zaboravila, pa je rezultat bila grimasa koja otkri puna usta zuba sistematski isturpijanih u šiljke.

„Sad ti moraš ovo da radiš za nas“, reče taj stvor kroz svoju zversku iscerenost. „Ne možemo preživeti bez hrane.“

Šaka potapša jednu zadnjicu ljudskog mesa. Kaufman je, čujući tu ideju, ostao bez odgovora. Samo je zurio, zgađeno, u nokte koji su uklizili između guzova da bolje opipaju nabreknuće nežnih mišića.

„Ni nama nije manje gadno nego tebi“, reče kreatura. „Ali obavezani smo da jedemo ovo meso, ili umremo. Bog zna da ja ne osećam prema tom mesu apetit.“

Stvoru je, međutim, iz ustiju ipak curila pljuvačka.

Kaufman pronađe svoj glas. Glasić, posustao više zbog konfuzije osećanja nego zbog straha.

„Šta ste vi?“ Setio se bradonje iz Deli lokala. „Jeste li neka vrsta nečijeg neuspeha u radu?“

„Mi smo gradski oci“, reče ta stvar. „I majke grada, i kćeri i sinovi grada. Graditelji, zakonotvorci. Mi smo ovaj grad napravili.“

„Njujork?“ reče Kaufman. „Palatu divota?“

„Pre nego što si ti rođen, pre nego što je rođen iko od danas živih.“

Govoreći, stvorenje je podvlačilo nokte pod kožu rasporenog tela, i ljuštilo jednu tanku, elastičnu opnu sa sočnog mišića. Iza Kaufmana, druge kreature su počele da otkačinju leševe sa rukodržnih kaiševa, polažući šake na isti oduševljeni način na glatke dojke i slabine mesa. Počeše, takođe, da dižu kožu sa mesa.

„Ti ćeš nam donositi više“, reče taj otac. „Više mesa za nas. Onaj drugi je bio slab.“

Kaufman je blenuo, ne verujući.

„Ja“ reče. „Vas da hranim? Pa šta mislite da sam ja?“

„Moraš to činiti za nas, i za one starije od nas. Za one rođene pre nego što se i pomišljalo na ovaj grad, u doba kad je Amerika bila šuma i pustinja.“

Krhka ruka gestom pokaza ka okolini voza.

Kaufmanov pogled pođe za tim ispruženim prstom, u tminu. Napolju se nalazilo još nešto, što on ranije nije primetio; dimenzije tog nečeg bile su mnogo veće nego ljudske.

Čopor kreatura se razmače, da propusti Kaufmana da bi on krenuo da pobliže pogleda to što napolju stoji; samo, Kaufmanova stopala nikako da se pomaknu.

„Hajde“, reče taj otac.

Kaufman pomisli na grad koji je nekad voleo. Jesu li ovo zaista njegovi preci, njegovi filozofi, njegovi stvoritelji? Morao je u to da poveruje. Možda postoje i na površini izvesni ljudi birokrati, političari, nosioci svakovrsne vlasti, koji znaju ovu horor-tajnu i koji su svoje živote posvetili očuvanju ovih grozomorija; koji ih sad hrane kao što divljaci prinose jagnjad svojim bogovima. U ovom ritualu bilo je nečeg užasavajuće poznatog. To je nalazilo određeni odziv u Kaufmanu ne u njegovom svesnom umu, nego u onom dubljem, starijem biću njegovom.

Njegova stopala, ne slušajući više um nego instinkt obožavanja, pođoše. Krenuo je kroz koridor tela i izašao iz voza.

Svetlost buktinja obasjavala je samo maleni deo beskrajne mračnosti napolju. Činilo se da je vazduh čvrsta masa toliko je u njemu bio gust miris prastare zemlje. Kaufman, međutim, nije osećao nikakav miris. Glava mu se naginjala napred, jedva se držao da ne padne u nesvest.

Bio je prisutan on, predak čoveka. Prvobitni Amerikanac, onaj čija je ovo domovina bila pre Čejena i Pasamakvodija. Oči tog bića, ako je uopšte imalo oči, bile su uprte u Kaufmana.

Kaufmanovo telo se treslo, zubi cvokotali.

Čuo je buku iz anatomije tog bića: kuckanje, pucketanje, jecanje.

Biće se malo pomače u tmini.

Zvuk tog pomicanja bio je stravičan. Kao da se planina diže u sedeći položaj.

Kaufman je digao lice ka tom stvoru, i, ne misleći šta ili zašto radi, pao na kolena, u govna, pred ocem Očeva.

Svi dani njegovog života bili su uvod u ovaj dan, svaki pojedini momenat njegovog života značio je sazrevanje u pravcu ovog jednog neizračunljivog momenta svete strave.

Da je u toj jami bilo dovoljno svetlosti da se sagleda celina, možda bi njegovo mlako srce prslo. Ovako je Kaufman ipak osećao njegovo lepršanje u svojim prsima, dok je gledao to što je gledao.

Biće je bilo džin. Bez glave i udova. Bez ijedne crte analogne ljudskim crtama, bez ijednog shvatljivog organa, bez čula. Ako je uopšte ličilo na išta, ličilo je na jato riba. Hiljadu njuški, a sve se kreću sinhrono: istovremeno napupe, pa se rascvetaju, pa se sparuše, i tako opet, ritmično. Boja sedefasto presijavajuća, ali pokatkad dublja od ijedne boje Kaufmanu poznate, dublja od ijedne koju bi on umeo imenovati.

To je bilo sve što je Kaufman mogao, ali i više nego što je želeo, videti. A u mraku je bilo i još mnogo više toga, u treptajima i šljapanjima.

Ali on više nije mogao gledati. Okrete se na drugu stranu, a neko baš tada izbaci iz voza jednu fudbalsku loptu koja se dokotrlja pred Oca i tu stade.

Bar se Kaufmanu činilo da je lopta, dok je ne zagleda pažljivije, a onda prepoznade da je to ljudska glava, Kasapinova. Koža lica bila je delimično, u trakama, sljuštena. Presijavala se krvlju, ležeći pred svojim Gospodom.

Kaufman otkloni pogled od nje, i pođe nazad ka vozu. Činilo mu se da plače svim delovima svog tela osim očima. One su se od onog prizora iza njega toliko užarile, da su suze proključale i isparile.

Unutra su kreature već pristupile obedu. Jedna je kreatura, vide on, upravo iskopala iz očne duplje jedne žene slatki plavi zalogaj oka. Drugo biće je upravo zavlačilo šaku sebi u usta. Pred Kaufmanovim nogama ležao je Kasapinov bezglavi leš, krvareći još uvek obilno iz pregrizenog vrata.

Pred Kaufmana stade onaj mali otac koji je govorio ranije.

„Služiš nas?“ upita blago, tonom kojim bi čovek mogao zatražiti od krave da pođe za njim.

Kaufman je ukočeno gledao u sataru, simbol Kasapinovog posla. Bića su sad već odlazila iz vagona, vukući napola pojedena tela sa sobom. I buktinje su iznošene, pa se vraćala tama.

Ali pre nego što su svetla sasvim iščezla, taj otac pruži ruke i uhvati Kaufmana za lice, i pogura ga da se okrene i pogleda svoju refleksiju u silno prljavon staklu vagonskog prozora.

Tanušan je to odraz bio, ali je Kaufman ipak mogao videti baš dobro, sasvim dobro, koliko se promenio. Bio je bleđi nego što bi ijedan živ čovek trebao biti, i sasvim pokriven prljavštinom i krvlju.

Očeva šaka je još uvek stiskala Kaufmanovo lice, a prst mu se kao kuka zavuče u usta i niz ždrelo, pa noktom ogreba zadnju stranu grla. Kaufmana je ta intruzija nagonila na povraćanje, ali mu nije preostalo dovoljno volje da odbije taj napad.

„Služi“, reče stvorenje. „Ćuteći.“

Kaufman prekasno shvati nameru tih prstiju.

Njegov jezik nenadano čvrsto je zgrabljen i u korenu uvrnut. Kaufman, šokiran, ispusti sataru. Pokuša vrisnuti, ali nikakav zvuk ne izađe. Krv mu linu u grlo, on začu zvuk cepanja svog mesa, agonije bola baciše ga u grčeve.

Onda se ta ruka našla izvan njegovih usta, a skerletni, pljuvačkom pokriveni prsti ispred njegovog lica; držali su, između palca i kažiprsta, njegov jezik.

Kaufman je ostao bez reči.

„Služi“, reče otac, pa strpa taj jezik u svoja usta i poče ga žvakati sa očiglednim zadovoljstvom. Kaufman pade na kolena, bljujući svoj sendvič.

Otac je već, vukući stopala, odlazio u mrak; ostali drevni već su otišli u svoju jazbinu da tamo ostanu do sledeće noći.

Zapucketa razglasni sistem.

„Kući“, reče vozač.

Vrata se sa šištanjem zatvoriše, a zvuk sile ispuni, kao plima, voz. Svetlosti su treptale, upalile se, pa ugasile, pa upalile.

Voz je počeo da se kreće.

Kaufman je ležao na podu, a suze su mu curile niz lice, suze poraza i rezignacije. Odlučio je: iskrvariće do smrti, ovako, ovde ležeći. Nije važno što umire. Ionako je ovaj svet ogavan.

Vozač ga je probudio. On otvori oči. Lice koje je odozgo gledalo u njega bilo je crnačko, i ne neprijateljsko. Bilo je široko osmehnuto. Kaufman pokuša da kaže nešto, ali usta mu bejahu zapečaćena sasušenom krvlju. Poče trzati glavom kao idiot, u naporu da ispljune neku reč. Ne izađe ništa osim mumlanja.

Nije mrtav. Nije iskrvario do smrti.

Vozač ga povuče, dižući ga na kolena, i poče mu se obraćati kao detetu od tri godine.

„Čeka te posao, čoveče moj: oni su veoma zadovoljni tobom.“

Vozač je olizao prste, i sada je njima trljao Kaufmanove usne, nastojeći da ih razdvoji.

„Ima mnogo da se nauči, pre sledeće noći...“

Ima mnogo da se nauči. Mnogo da se nauči.

On izvede Kaufmana iz voza. Tu stanicu, gde su sad bili, Kaufman nikad ranije nije video. Bila je obložena belim pločicama, i apsolutno čista; Nirvana staničnog čistača. Nikakvi grafiti nisu naruživali zidove. Nije bilo kabina za izdavanje žetona, ali ni ulaznih kapija, ni putnika. Ova linija opsluživala je samo jedan voz: onaj ponoćni sa mesom.

Jutarnja smena čistača već je radila. Pomoću creva sa vodom spirali su krv sa sedišta i poda voza. Neko je svlačio Kasapinovo telo, pripremajući ga za otpremu u Nju Džersi. Svuda oko Kaufmana ljudi su radili.

Kišila je svetlost zore kroz rešetku na krovu te stanice. Truni prašine lebdele su u zracima, i prevrtale se neprestano. Kaufman ih je posmatrao zaneto, kao u transu. Nešto tako divno nije video još od detinjstva. Divna prašina. Kovitla se, i kovitla, i kovitla.

Vozač je uspeo da razdvoji Kaufmanove usne. On nije mogao pokretati usta jer su bila suviše ranjena, ali je bar mogao da diše lako. A bol je već počinjao da popušta.

Vozač mu se osmehnuo, onda se okrenuo ostalim radnicima na stanici.

„Želeo bih da vam predstavim Mahoganijevu zamenu. Naš novi kasapin“, saopšti on.

Radnici su gledali Kaufmana. Bilo je na njihovim licima izvesnog poštovanja, što je njemu prijalo.

Kaufman diže pogled ka sunčanoj svetlosti, koja je sada padala svud oko njega. Trznu glavom, dajući znak da bi želeo da krene gore, na otvoreni prostor. Vozač klimnu glavom, i povede ga jednim strmim nizom stepenica, pa jednim uzanim prolazom između zgrada, na trotoar.

Divotan dan je bio. Zračno nebo iznad Njujorka isprugano vlaknastim pramenovima bledoružičastih oblaka, a u vazduhu miris jutra.

Ulice i avenije praktično prazne. U daljini je, povremeno, po neki taksi prolazio raskrsnicom, uz šaputanje svog motora; drugom stranom ulice minu oznojeni trkač.

Još samo malo, pa će po tim istim pustim trotoarima krenuti gomile ljudi. Grad će, u svome neznanju, nastaviti da gleda svoja posla: pojma neće imati na čemu je sazdan, ili čemu duguje svoj život. Bez oklevanja, Kaufman pade na kolena i poljubi prljavi beton krvavim usnama, ćutke se zaklinjući da će večno biti veran produženju postojanja grada.

Ovo obožavanje Palata divota je prihvatila bez komentara.

JETERING I DŽEK

Zašto su Sile (nadajmo se da će dugo sedeti na vlasti; i dugo srati svetlost na glave ukletih) poslale baš njega iz Pakla da vreba na Džeka Poloa, to Jetering nije mogao otkriti. Kad god je poslao duž sistema neodlučno pitanje svome gospodaru, pitanje sa jednostavnim značenjem „Šta radim ja ovde?“, dobio je brzi ukor zbog ispoljene radoznalosti. To te se ništa ne tiče, stizao je odgovor, tvoje je samo da izvršiš. Ili da umreš pokušavajući. A posle šest meseci gonjenja Poloa, Jetering je počinjao da sagledava iščeznuće kao lako rešenje. Ova beskonačna igra skrivanja nikom nije donosila korist, a Jeteringu je stvorila ogromnu frustraciju. Plašio se da će dobiti čireve, plašio se psihosomatske lepre (kojoj su podložni demoni nižeg reda kao što je on), a ponajviše se plašio da će sasvim izgubiti živce i jednostavno ubiti tog čoveka u nezadrživom napadu ljutnje.

I šta je, uopšte, taj Džek Polo?

Uvoznik kiselih krastavčića; tako mu jaja Levitikusovih, prosto jedan od uvoznika kiselih krastavčića. Džekov život je pohaban, porodica tupa, politika prosta do maloumnosti, a o teologiji pojma nema. Čovek nedostojan pominjanja, jedna od najpraznijih sitnih cifara prirode — zašto se maltretirati sa takvima? Nije to neki Faust: pravilac paktova, prodavač duše. Ovaj tip ne bi dvaput pogledao kad bi mu se ukazala prilika za božansku inspiraciju: šmrknuo bi, slegnuo ramenima i nastavio sa uvozom svojih krastavaca.

A ipak, Jeteringa vezaše uz ovu zgradu, da tu provodi duge noći i još duže dane, sve dok taj Polo ne postane lud ili dovoljno sličan ludome. Bilo je vidljivo da će taj posao biti dugotrajan, ako ne i beskonačan. Da, bilo je trenutaka kad je smatrao da bi i psihosomatska lepra bila podnošljiva ako bi značila bolovanje na osnovu koga bi on bio opozvan sa ove nemoguće misije.

Sa svoje strane, Džek Dž. Polo je ostajao najneobavešteniji čovek na svetu. Oduvek je bio takav; uistinu, njegova istorija bila je posuta žrtvama njegove naivnosti. Kad je njegova pokojna, ožaljena supruga počela da ga vara (u najmanje dva slučaja prevare on je bio prisutan u kući i gledao televiziju), on je poslednji doznao. A koliko su tragova to dvoje ostavljali za sobom! I gluvonemi slepac bi posumnjao. Džek nije posumnjao. Petljario je i dalje oko svog stupidnog biznisa i nijednom nije primetio prodorni miris preljubnikove kolonjske vodice, niti nenormalnu redovnost sa kojom njegova žena menja posteljinu.

Nije bio ništa manje nezainteresovan za događaje ni kad je njegova mlada kćer, Amanda, priznala da je lezbejka. Kad mu se o tome ispovedila, reagovao je uzdahom i zbunjenim pogledom.

„Pa, samo da ne ostaneš trudna, draga“, odgovorio je i odšetao se u baštu, blažen kao i uvek.

Kakvu šansu ima furija kod takvog čoveka?

Sa tačke gledišta stvorenja koje je obučavano da zavlači svoje nametljive prste u ranjiva mesta ljudske psihe, Polo je bio površina tako glatka, tako lišena svih oznaka posebnosti, da zloba jednostavno nije imala za šta da se uhvati.

Činilo se da događaji ne uspevaju ni da okrznu Poloovu savršenu indiferentnost. Nevolje koje su mu se u životu događale nisu ostavljale nikakve primetne ožiljke u njegovom umu. Kad je, najzad, video tačno ispred sebe istinu o neverstvu svoje žene (zatekao ih je kako se tucaju), nije mogao naći u sebi ni uvređenost ni osećaj poniženja.

„Dešava se to tako“, rekao je sebi, izlazeći unatraške iz kupatila da bi ih pustio da dovrše započeto.

„Che sera, sera.“

Che sera, sera. Tu prokletu frazu ovaj čovek je mrmljao monotonom regularnošću. Činilo se da je svoj život uredio na osnovu te fatalističke filozofije, dopuštajući da napadi na njegovu muškost, ambiciju i njegovo dostojanstvo klize sa njegovog egoa kao kišnica niz njegovu ćelavu glavu.

Jetering je slušao kako Poloova žena svom mužu sve priznaje (visio je naglavačke sa lustera, nevidljiv kao i uvek) i gledajući, trzao se od nelagodnosti. Tu je bila uznemirena grešnica, koja je molila da bude optužena, da se na nju viče, čak da dobije batine, ali, umesto da joj pruži satisfakciju putem svoje mržnje, Polo je samo slegnuo ramenima i pustio je da ispriča sve što je imala, bez ijedne reči prekidanja; najzad više nije imala šta da iznedri. Izašla je iz sobe, konačno, obuzeta više frustracijom i tugom nego osećajem krivice; Jetering ju je slušao kako govori svom kupatilskom ogledalu koliko je uvređena time što njen muž ne pokazuje pravednički bes. Nedugo potom, bacila se sa balkona bioskopa „Roksi“.

Njeno samoubistvo je donelo furijskom demonu izvesne pogodnosti. Pošto supruge više nije bilo, a pošto kćeri nisu stanovale u toj zgradi, Jetering je mogao planirati razrađenije trikove u cilju nerviranja žrtve, oslobođen brige da li će odati svoje postojanje bićima koja nisu, od strane Sila, određena za Napad.

Ali zbog odsutnosti supruge, kuća je tokom dana ostajala prazna, a to uskoro postade teret dosade, za Jeteringa jedva podnošljiv. Usamljeno provedeni sati od devet do pet izgledali su mu, često, kao beskonačnost. Tugovao je i lutao, planirao bizarne i nepraktične načine da se osveti Polo-čoveku, hodao je sobama noseći u srcu bol, a jedino društvo bili su mu škljocavi i zujavi zvuci kuće nastali hlađenjem radijatora ili samostalnim uključivanjem i isključivanjem frižidera. Situacija je ubrzo postala tako očajna da je stizanje pošte, oko podneva, preraslo u vrhunsku tačku dana; neopisiva melanholija se spuštala na Jeteringa ako poštar ne bi imao šta da isporuči i ako bi mimoišao tu kuću i produžio ka sledećoj.

Posle Džekovog povratka igre su počinjale ozbiljno. Uobičajena rutina za zagrevanje: čekao je Džeka već na vratima i sprečavao okretanje njegovog ključa u bravi. Natezanje bi trajalo minut-dva, tada bi Džek slučajno našao tačnu meru Jeterinovog otpora i pobedio. Po ulasku Džeka u kuću, Jetering bi počeo da njiše sve abažure. Čovek je to najčešće ignorisao, ma koliko silovito bilo drmanje. Možda bi ponekad slegnuo ramenima i progunđao: „Sleganje terena“, i, posle toga, ono neizbežno: „Che sera, sera.“

U kupatilu, pasta za zube koju je Jetering iscedio ukrug po sedištu WC-a, i tuš čiji je štrcajući deo zapušen mokrim toalet-papirom. Jetering je čak ulazio u tuš sa Džekom, viseći neviđen sa šipke koja je držala zastor oko tuša i mrmljajući nepristojne sugestije Džeku u uvo. Demone su u akademiji učili da ovo uvek uspeva. Procedura sa nepristojnostima izgovorenim u uvo svaki put uznemiri klijente, navede ih da pomisle da oni sami izmišljaju ta opaka dela, što dalje vodi do samogađenja, samoodbacivanja i konačno do ludila. Naravno, u jednom manjem broju slučajeva žrtva, napaljena tim prošaputanim predlozima, izlazi na ulice i postupa u skladu s njima. Pod takvim okolnostima čest ishod je da žrtva bude uhapšena i stavljena u zatvor. Zatvor vodi do daljih zločina, i do polaganog trošenja moralnih rezervi — pa se pobeda postiže tim putem. Na ovaj ili onaj način, ludilo pobedi.

Međutim, iz nekog razloga ovo pravilo nije važilo za Poloa; njega nisi mogao uznemiriti; taj je bio kula ispravnosti.

Uistinu, stvari su kretale tako da bi se Jetering mogao slomiti prvi. Umorio se: toliko se umorio. Beskonačni dani mučenja mačke, čitanja stripova i karikatura iz jučerašnjih novina, gledanja igara na TV: sve je to iscrpljivalo furijaša. Od nedavna je stekao strast prema jednoj ženi koja je stanovala sa suprotne strane ulice od Poloa. Bila je to mlada udovica, a glavninu svog života provodila je, činilo se, paradirajući gola golcata po kući. Ponekad je bilo praktično neizdrživo, oko podne, ako se poštar ne bi pojavio, gledati tu žensku i znati da nikad nećeš smeti da pređeš prag Poloove kuće.

Takav je bio Zakon. Jetering je bio minorni demon, pa je njegov lov na duše bio ograničen striktno na perimetar žrtvine kuće. Iskoračiti van značilo bi izgubiti svu moć nad žrtvom i pasti na milost i nemilost ljudi.

Tokom celog juna, celog jula, glavnine avgusta, znojio se Jetering u svojoj tamnici, a tokom svih tih blistavih, vrelih meseci Džek Polo je ostajao kompletno indiferentan na Jeteringove napade.

Bilo je to veoma postiđujuće i demon je, videći kako ova smirena žrtva preživljava sva iskušenja i sve trikove, postepeno gubio samopouzdanje.

Jetering je plakao.

Jetering je vrištao.

U nastupu nezadrživog besa, izazvao je ključanje vode u akvarijumu i time skuvao ribice u njemu. A Polo: ništa čuo, ništa video.

Najzad, krajem septembra, Jetering je prekršio jedno od prvih pravila svog stanja i obratio se direktno svojim gospodarima.

Jesen je u Paklu dobro godišnje doba: i demoni viših rangova bili su dobre volje. Udostojili su se da razgovaraju sa ovim svojim stvorenjem.

„Šta hoćeš?“ upita Belzebub, zacrnjujući svojim glasom vazduh u dnevnoj sobi.

„Ovaj čovek...“ poče Jetering nervozno.

„Da?“

„Ovaj Polo...“

„Da?“

„Ne dejstvujem na njega. Ne mogu da ga bacim u paniku, ne mogu u njemu da izazovem ni strah, čak ni blagu zabrinutost. Jalov sam, gospodaru muva, i želim da budem izbavljen iz ove bede.“

Na trenutak se Belzebubovo lice formiralo u ogledalu iznad kamina.

„Želiš šta?“

Belzebub je bio jednim delom slon, jednim delom osa. Jetering je bio uplašen.

„Ja — želim da umrem.“

„Ti ne možeš da umreš.“

„Da umrem sa ovog sveta. Samo sa ovog sveta da umrem. Izbledim i nestanem. Da budem zamenjen.“

„Ti nećeš umreti.“

„Ali ne mogu da ga slomim!“ ciknu Jetering kroz suze.

„Moraš.“

„Zašto?“

„Zato što ti mi tako naređujemo.“ Belzebub je uvek koristio to kraljevsko „mi“ iako nije imao kvalifikacija za to.

„Dopusti mi bar da znam zašto sam u ovoj kući“, moljakao je Jetering. „Šta je on? Ništa? On je ništa!“

Belzebub nađe da je ovo bogata šala. Smejao se, zujao, trubio.

„Džek Džonson Polo je dete jedne obožavateljke iz Crkve izgubljenog spasa. On pripada nama.“

„Ali zašto biste ga želeli? Tako je tup.“

„Želimo ga zato što nam je obećana njegova duša, a njegova majka nije ispunila obećanje. Nije nam isporučila njega, a, uostalom, ni sebe. Prevarila nas je. Umrla je u naručju sveštenika, tako da je bezbedno otpraćena u...“

Reč koja je morala doći posle toga bila je anatemisana. Gospodar muva jedva prisili sebe da je izgovori.

„ — u Raj“, reče Belzebub sa beskrajnim gubitkom u glasu.

„Raj“, reče Jetering, ne znajući baš tačno šta ta reč znači.

„Polo mora biti gonjen u ime Starog, i kažnjen za zločine njegove majke. Nijedno mučenje nije prejako za porodicu koja je prevarila nas. „

„Umoran sam“, molio je Jetering, usuđujući se da se približi ogledalu. „Molim te, preklinjem te.“

„Imaš da osvojiš tog čoveka“, reče Belzebub, „ili da patiš umesto njega.“

Figura u ogledalu razmahnu svojom crnom i žutom surlom i poče da bledi.

„Gde ti je ponos?“ reče glas Jeteringovog gospodara dok se slika udaljavala. „Ponos, Jetering; ponos.“

Tad slike nestade.

U svojoj frustriranosti, Jeterins dograbi mačku i zafrljači je u vatru, gde je začas izgorela. Kad bi Zakon samo dopuštao takvu laku surovost prema ljudskom mesu, pomisli on. Kad bi samo. Kad bi samo. Takve bi muke on tad priredio Polou... ali ne. Jeteringu su Zakoni bili poznati kao nadlanica sopstvene ruke; urezani su mu direktno u ogoljenu koru velikog mozga, od strane njegovih učitelja, još dok je bio demon žutokljunac. A Zakon Prvi glasio je: „Nećeš dlan položiti na žrtve svoje.“

Nikada mu nije rečeno zašto taj zakon važi, ali važio je.

„Nećeš...“

Tako se čitav bolni proces nastavio. Dođe dan, prođe dan, a na čoveku ni najmanjeg znaka popuštanja. Tokom sledeće dve sedmice Jetering ubi još dva mačora koja je Polo doveo kući kao zamenu za svog dragocenog Fredija (sada upepeljenog).

Prvu od te dve jadne žrtve udavio je u WC šolji jednog dokonog petka popodne. Doživeo je zadovoljstvo, ali sićušno, kad je video izraz gađenja koji se pojavio na Poloovom licu kad je odzipnuo šlic i spustio pogled. Ali. to Jeteringovo zadovoljstvo što je Polou neprijatno brzo propade zbog efikasnog i duboko spokojnog načina kako je čovek rešio problem mrtvog mačora. Izvadio je tu veliku grudvu mokrog krzna iz WC šolje, zamotao je u peškir i sahranio u dvorištu, a pri tom jedva da je išta promrmljao.

Treći mačor koga je Polo doveo bio je od početka svestan nevidljivog prisustva demona. Uistinu, sredinom novembra jedna sedmica bila je zabavna, a Jeteringov život maltene interesantan, zato što se mogao igrati mačke-i-miša sa Fredijem Trećim. Fredi je igrao miša. Pošto mačke nisu osobito bistre živuljke, ova igra nije bila veliki intelektualni izazov, ali je predstavljala neku promenu u odnosu na beskonačne dane čekanja, lovljenja i trpljenja neuspeha. Ovo stvorenje je bar prihvatilo da je Jetering prisutan. Na kraju, međutim, u gadnom raspoloženju (izazvanom činjenicom da se Jeteringova gola udovica ponovo udala), demon izgubi strpljenje sa mačorom. Mačor je oštrio kandže na najlonskom tepihu, grebući i parajući satima bez prestanka. Od tog zvuka trnci su prolazili kroz demonove metafizičke zube. On pogleda mačora jednom, kratko, i mačor se rasprsnu kao da je progutao aktiviranu ručnu bombu.

Efekat je bio spektakularan. Rezultati, grozni. Na sve strane mačji mozak, mačje krzno, mačja creva.

Te večeri Polo se vratio kući iscrpljen. Kad je zastao na vratima trpezarije i osmotrio razasute ostatke Fredija Trećeg, na njegovom licu se pokazala mučnina.

„Prokleti psi“, reče Polo. „Prokleti, prokleti psi.“

U njegovom glasu bilo je ljutnje. Da, oduševljavao se Jetering, ljutnje. Ovaj čovek se uznemirio: na njegovom licu se jasno mogla videti emocija.

Demon sa osećajem olakšanja pojuri kroz kuću, rešen da maksimalno iskoristi ovu pobedu. Otvarao je i sa treskom zatvarao sva vrata. Razbijao vaze. Njihao abažure.

Polo je samo čistio ostatke mačke.

Jetering se bacio niz stepenice, iscepao jedan jastuk. Glumio je biće koje hramlje i čezne da jede ljudsko meso, i koje se kikoće na tavanu.

Polo je samo sahranio Fredija III, pokraj groba Fredija II i pepela Fredija I.

Onda je legao u krevet i spavao, bez jastuka.

Demon je ostao skroz bez teksta. Ako čovek pokaže jedva jedan treptaj zabrinutosti kad mu mačor eksplodira u trpezariji, kakve su ti šanse da tog kopilana ikad slomiš?

Ostala je samo još jedna, poslednja, mogućnost.

Bližio se božić, vreme kad Džekova deca dolaze kući, u naručje porodice. Možda će ga deca ubediti da u ovom svetu nije sve u redu: možda će moći da zavuku nokte pod njegovu besprekornu indiferentnost i da počnu da ga slamaju. Nadajući se i protiv svih izgleda, Jetering je presedeo sedmice sve do kraja decembra, planirajući svoje napade sa svom maštovitošću i zlobom koju je mogao skupiti.

U međuvremenu, Džekov život se nastavljao koracima lake šetnje. Činilo se da živi odvojeno od svog iskustva, kao pisac koji piše neku nemoguću glupost ali se nikad ne uživljava previše duboko u priču. Međutim, na nekoliko značajnih načina pokazao je oduševljenje za predstojeći praznik. Očistio je sobe svojih kćeri do savršenstva. Na njihove postelje namestio je posteljinu slatkog mirisa. Iščistio je svaku trunčicu mačje krvi iz ćilima. Čak je u dnevnu sobu namestio božićnu jelku i na nju okačio sjajne loptice, šljokice i poklone.

S vremena na vreme, dok je obavljao ove pripreme, Džek je razmišljao o igri koju je vodio, izračunavajući smireno kolika je verovatnoća da izgubi. U predstojećim danima moraće da uporedi ne samo svoju patnju, nego i patnju svojih kćeri, sa mogućom pobedom. A na kraju izračunavanja svaki put je izgledalo da su šanse za pobedu značajnije od rizika.

Zato je nastavio da piše svoj život i da čeka.

Dođe sneg, poče mekano da tapka po prozoru i po vratima. Dođoše deca da otpevaju božićne pesme, i Polo ih izdašno nagradi. Bilo je moguće, bar za kratko, poverovati u mir na Zemlji.

Dvadeset trećeg decembra, kasno uveče, kćeri stigoše, okružene haosom kofera i poljubaca. Prva je stigla mlađa, Amanda. Sa svoje osmatračnice na odmorištu stepeništa, Jetering je zlobno posmatrao tu mladu ženu. Nije ličila na idealan materijal za navođenje ka nervnom slomu. Zapravo, izgledala je opasno. Đina je stigla sat-dva kasnije; uglađena i lakirana svetska žena od dvadeset i četiri godine, po izgledu jednako zastrašujuća kao i njena sestra. Unele su u kuću svoju užurbanu aktivnost i svoj smeh; ispremeštale su nameštaj; izbacile su lošu hranu iz zamrzivača, pričale su jedna drugoj (i svom ocu) koliko im je nedostajalo ovo međusobno druženje. U roku od nekoliko sati ta sumorna kuća bila je prefarbana svetlošću, veseljem i ljubavlju.

Od čega je Jeteringu pripala muka.

Cvileći, zavukao se u spavaću sobu i sakrio glavu pod jastuk. Ipak, udarni talasi pozitivnih emocija su ga dosezali. Jedino je mogao da sedi, sluša, i sanja svoju osvetu.

Džek je bio zadovoljan što su se njegove lepotice vratile kući. Amanda tako puna stavova, i to tako jakih stavova, baš kao što je bila njena majka. Đina je više ličila na njegovu majku: koncentrisana, perceptivna. Bio je tako srećan u njihovom prisustvu, da je mogao plakati; a eto, on, ponosni otac, dovodi njih dve u takav rizik. Ali kakva je alternativa? Da je otkazao proslavu božića, to bi izgledalo veoma sumnjivo. To je moglo čak narušiti celu njegovu strategiju, upozoriti neprijatelja na postavljenu zamku.

Ne; mora da ostane miran. Glumiti glupost, u skladu sa onim što se neprijatelj navikao da očekuje od tebe.

Doći će i vreme za akciju.

U 3.15 ujutro, na božićno jutro, Jetering je otpočeo neprijateljstva tako što je izbacio Amandu iz kreveta. Stvar je bila izvedena prilično bledo, ali željeni efekat je postignut. Dremljivo trljajući udareno mesto na glavi, popela se opet u krevet, ali krevet poče opet da se propinje, trese, i najzad je zbaci kao neukroćeno ždrebe.

Galama je probudila ostatak kuće. Đina prva dođe u sobu svoje sestre.

„Šta se dešava?“

„Ima neko ispod kreveta.“

„Šta?“

Đina sa stočića za oblačenje dohvati pritiskač za hartiju i zatraži od napadača da iziđe. Jetering je, nevidljiv, sedeo na donjoj ploči prozorskog okvira i pravio nepristojne gestove u pravcu žena, zavezujući svoje genitalije u čvorove.

Đina zaviri pod krevet.

„Tamo nema ničeg...“

„Ima.“

Amanda je znala. O, da, znala je.

„Ima nečeg tamo, Đina“, reče ona. „Nešto je u sobi sa nama, sigurna sam.“

„Ne“, reče Đina kategorično. „Prazno je.“

Amanda je tragala iza ormana kad uđe i Polo.

„Kakva je to galama?“

„Ima nešto u kući, tata. Izbacilo me iz kreveta.“

Džek osmotri zgužvane čaršave, pomaknut madrac, pa onda Amandu. Ovo je prvi test: sad mora da laže najležernije što može.

„Ti kao da si imala ružan san, lepotice“, reče on, glumeći osmeh nevinašceta.

„Bilo je nešto ispod kreveta“, insistirala je Amanda.

„Nema nikog sad.“

„Ali ja sam osetila.“

„E, proveriću ostatak kuće“, ponudi on, bez oduševljenja. „Vas dve ostanite ovde, za svaki slučaj.“

Kad je Polo izišao iz sobe, Jetering zanjiha svetiljku.

„Sleganje terena“, reče Đina.

U prizemlju je bilo hladno, i Polou nimalo nije bilo potrebno da šetka bos po kuhinjskim pločicama, ali bio je ispunjen tihim zadovoljstvom što je bitka otpočela tako trivijalno. Pre toga se napola bojao da će neprijatelj podivljati kad vidi da su mu tako nežne žrtve u dohvatu. Ali, ne: tačno je ocenio um tog bića. Bio je to neki iz nižih redova demona. Moćan, ali spor. Demon koji može biti uvučen u zamku, tako da izgubi kontrolu nad sobom. Samo pažljivo, reče on sebi. Samo pažljivo.

Gacao je kroz čitavu kuću, savesno otvarajući ormane i zavirujući iza nameštaja, a onda se vratio kod svojih kćeri, koje su sedele na vrhu stepeništa. Amanda je izgledala mala i bleda, ne kao dvadesetdvogodišnja žena, što je bila, nego kao da je opet dete.

„Dibidus ništa“, reče joj on sa osmehom. „Božićno jutro rano, u kući svi zaspali...“

Đina dovrši stihove.

„Nigde se niko ne čuje, čak ni mišonja mali.“

„Čak ni mišonja mali, lepotice.“

U tom momentu Jetering iskoristi ovaj šlagvort da baci vazu do gornje ploče kamina u dnevnoj sobi. Čak i Džek je podskočio.

„E jebi ga“, reče on. Bio mu je potreban san, ali, evidentno, Jetering nije nameravao da ih baš sad ostavi na miru.

„Che sera, sera“, progunđa on, skupljajući deliće kineske vaze i stavljajući ih u novine. „Kuća se malo sleže na levo, znate“, reče im glasnije. „I to već godinama.“

„Sleganje terena“, reče Amanda hladnokrvno, „ne bi mene izbacilo iz kreveta.“

Đina je ćutala. Opcije su bile ograničene, alternative neprivlačne.

„E pa možda je Deda Mraz“, reče Polo, pokušavajući da se šali. Zamotavši komade vaze u novinsku hartiju, odlutao je do kuhinje, siguran da ga neko prati u stopu. „Šta bi drugo moglo da bude?“ Ovo pitanje je dobacio preko ramena, dok je gurao zamotuljak u kantu za đubre. „Jedino drugo objašnjenje...“ ovde ga obuze maltene razdraganost što proleće tako blizu istine, „ — jedino drugo objašnjenje je suviše smešno da bi se rečima kazalo.“

Bila je to izvrsna ironija, osporavanje da nevidljivi svet postoji upravo onda kad dobro znaš da ti taj svet osvetoljubivo dahće za vrat.

„Misliš, poltergajst?“ reče Đina.

„Mislim sve što treska u kući. Ali, odrasli smo, zar ne? Ne verujemo u babaroge.“

„Ne“, reče Đina ravno, „u babaroge ne verujem, ali ne verujem ni da se kuća sleže.“

„E, pa, zasad će to morati da ti bude dovoljno“, reče Džek nonšalantno. „Božić počinje ovde. Ne želimo da ga kvarimo pričama o gremlinima, je l' tako?“

Nasmejali su se zajedno.

Gremlini. Ovo ga je sigurno ujelo duboko. Uporediti jedno biće rođeno u Paklu sa gremlinom.

Jetering, iznemogao od uskraćenosti, osećajući kako mu kiselinske suze cure niz obraze, steže zube i umiri se.

Još će biti prilika da se razmrska taj ateistički osmejak na glatkon, debelom licu Džeka Poloa. Ma biće vremena u izobilju. Od sad, nikakve polumere. Nikakva prefinjenost. Nego: napad svim silama.

Neka bude krvi. Neka bude agonije.

Slomiće se oni svi.

Amanda je u kuhinji spremala božićnu večeru. Tad je Jetering krenuo u svoj sledeći napad. Kroz kuću su plovili zvuci hora Kraljevog koledža: „O mali grade Vitlejeme, vidimo te gde ležiš tako miran...“

Pokloni su bili otvoreni, G i T su bili ispijani, cela je kuća, od krova do podruma, bila jedan topli zagrljaj.

U kuhinji iznenadna hladnoća prodre kroz vrelinu i paru, tako da Amanda zadrhta; prišla je prozoru, koji je bio ostavljen otškrinut radi provetravanja, i zatvorila ga. Možda je to neki nazeb hvata.

Jetering joj je gledao u leđa dok je radila po kuhinji, u kojoj je danas uživala na način domaćice. Taj pogled je Amanda osetila sasvim jasno. Okrenula se. Nikog, ničeg. Nastavila je da pere kelj; našla je, u sredini jednog komada, svijenog crva. Udavila ga je.

Hor je pevao dalje.

U dnevnoj sobi Džek i Đina su se smejali nečemu.

Onda, zvuk. Prvo zveckanje, pa lupanje nečijih pesnica po vratima. Amanda ispusti nož u zdelu kelja i okrete se od sudopera, tražeći izvor zvuka koji se neprestano pojačavao. Kao da je nešto zatvoreno u neki od ormarića pa očajnički pokušava da se oslobodi odatle. Mačka zapala u neku kutiju, ili...

Neka ptica.

Zvuk je dopirao iz pećnice.

Amandi se okrete želudac, jer, počela je da zamišlja najgore. Kad je stavljala ćurku u pećnicu, da li je unutra zatvorila i neko živo biće? Dozivajući oca, zgrabila je krpu za sudove i zakoračila ka štednjaku koji se sav tresao od panike svog zatvorenika. Imala je viziju mačora koji, preliven sokom od pečenja, iskače ka njoj, krzna izgorelog, mesa napola skuvanog.

Džek se našao na vratima kuhinje.

„Ima nešto u pećnici“, reče mu ona, kao da mu je to bilo potrebno kazati. Štednjak je bio zahvaćen frenezijom; ona razmlatarana sadržina unutra je tako tukla po vratima da samo što nisu otpala.

Preuzeo je krpu od nje. Ovo je novi zonfa, pomisli on. Bolji si nego što sam mislio. Ovo ti je pametno. Originalno.

I Đina je sad bila u kuhinji.

„Šta se to zakuvalo ovde?“ našali se ona.

Ali šala propade jer štednjak poče da pleše, zbacujući lonce kipuće vode sa svojih ringli na pod. Ključala voda opeče Džeka po nozi. Jauknuo je i izmičući se unatrag naleteo na Đinu, a onda se bacio na štednjak sa urlikom koji bi postideo i samuraja.

Ručica na štednjaku bila je klizava od vreline i masnoće, ali on je dohvati i poteže nadole.

Talas pare i vreline od koje iskaču plikovi izvalja se iz pećnice, mirišući na slasnu ćureću masnoću. Međutim, ona ptica unutra očito nije imala nameru da bude pojedena. Bacakala se po plehu za pečenje, tako da su mlazevi masti i soka šikljali na sve strane. Njena krila, sada smeđa i prekrivena fino zagorelom pokoricom, mahala su i pljuskala očajnički, njeni bataci su tukli po krovu pećnice brzo kao igla za tetoviranje.

Onda ćurka kao da je osetila da su vrata otvorena. Ona raširi krila levo i desno od svog punjenog trupa i napola iskoči, napola pade na vrata pećnice, karikirajući svoje kretanje za života. Bila je bez glave, iz nje je curilo punjenje i ispadao beli luk, ali se bacakala unaokolo, baš kao da niko toj prokletinji nije kazao da je mrtva; na njenim leđima još uvek je cvrčala i klobučala mast, i još uvek je bilo zalepljenih kriški slanine.

Amanda vrisnu.

Džek se baci ka vratima, a ptica se vinu u vazduh, slepa ali osvetoljubiva. Nikad nije otkriveno šta je nameravala da uradi kad stigne do svoje tri zgurene žrtve. Đina je odvukla Amandu u hodnik, a njihov otac je jurnuo u stopu za njima; zalupiše vrata, na koja slepa ptica nalete silovito i poče da udara po njima svom silom. Kroz pukotinu između vrata i poda procure sok od pečenja, taman i mastan.

Na ovim vratima nije bilo brave, ali Džek je računao da ptica neće moći da okrene kvaku. Dok je uzmicao, psovao je, bez daha, svoje samopouzdanje. Ovaj protivnik ima više kečeva u rukavu nego što je on pretpostavljao.

Amanda se naslonila na zid, jecajući, lica zaprljanog mrljama ćureće masnoće. Činilo se da nije u stanju da učini ništa sem da poriče ono što je videla, odmahujući glavom i ponavljajući reč „ne“ kao kakvu amajliju protiv smešne užasne stvari koja se još uvek bacala o vrata. Džek je otprati do dnevne sobe. Radio-aparat je još uvek pevuckao slatke božićne pesmice koje su zaglušivale ćurkino šibanje, ali dobra volja obećana u tim pesmicama bila je slaba uteha.

Đina nasu jednu malo poveću rakijicu za svoju sestru i sede pored nje na sofu, dajući joj otprilike podjednake količine alkohola i ohrabrivanja. Obe te stvari su na Amandu uticale vrlo malo.

„Šta je to bilo?“ upita Đina svog oca, tonom koji je zahtevao odgovor.

„Ne znam šta je to bilo“, uzvrati Džek.

„Masovna histerija?“ Đinino nezadovoljstvo bilo je očigledno. Njen otac ima tajnu: zna šta se dešava u kući ali iz nekog razloga odbija da to iskašlje.

„Koga da zovem: policiju ili isterivača duhova?“

„Nikog od ta dva.“

„Pa za ime božje...“

„Ništa se ne dešava, Đina. Stvarno.“

Njen otac se okrenuo od prozora i pogledao je. Njegove oči govorile su ono što usta nisu htela: da je ovo rat.

Džek je bio uplašen.

Kuća se iznenada pretvorila u zatvor. Igra je odjednom postala smrtonosna. Neprijatelj se ne bavi više samo glupim igrama, nego misli da nanese štetu, ozbiljnu štetu svima njima.

U kuhinji, ćurka je najzad priznala poraz. Božićne pesme na radiju sparušile su se, ustupajući mesto propovedi o božjim blagoslovima.

Ono što je bilo slatko, postalo je kiselo i opasno. Pogledao je preko sobe, ka Amandi i Đini. Obe su, iz svojih razloga, drhtale. Polo je želeo da im kaže, da im objasni šta se dešava. Ali znao je da ono mora biti tu negde, obuzeto likovanjem.

Nije bio u pravu. Jetering se već bio povukao na tavan, zadovoljan svojim trudom. Smatrao je da mu je ona ptica bila genijalan potez. Sad može malo da se odmori, prikupi snagu. Neka se nervi neprijatelja kidaju u iščekivanju. A onda, u pravom trenu, zadaće konačni udarac.

Dokono se pitao da li je iko od inspektora posmatrao njegov rad sa ćurkom. Možda bi ih Jeteringova originalnost mogla impresionirati toliko da mu obezbede bolji posao. Pa valjda on nije izdržao toliko godina obuke samo da bi jurcao za maloumnim imbecilima kao što je Polo. Mora postojati neko radno mesto koje pruža veće izazove od toga. U svojim nevidljivim kostima osećao je pobedu, a to je prijalo.

Proganjanje Poloa sada će sigurno dobiti novi zamah. Kćerke će ga ubediti (ako već nije sasvim ubeđen) da se nešto užasno događa. Slomiće se Polo. Razdrobiće se na komade. Možda će ispoljiti klasični oblik ludila: čupanje kose, cepanje svoje odeće, razmazivanje sopstvenog izmeta po sebi.

O, da, pobeda je na domaku. Pa zar neće posle toga gospodari voleti svog Jeteringa? Zar ga neće zasuti pohvalama i zar mu neće dati novu moć?

Potrebno je samo manifestovati se još jednom. Jedna konačna intervencija, inspirisano izvedena, i Polo će biti hrpa blebetavog mesa.

Umoran, ali pun samopouzdanja, Jetering siđe u dnevnu sobu.

Amanda je ležala na sofi, sasvim opružena, i spavala. Jasno se videlo da sanja onu ćurku. Ispod očnih kapaka tankih poput svile, njene oči su se pomicale tamo-amo; njena donja usna je podrhtavala. Đina je sedela pokraj radija, sada isključenog. Na njenom krilu ležala je otvorena knjiga, ali Đina je nije čitala.

Uvoznik krastavčića nije bio u sobi. Je l' to njegov korak na stepeništu? Da, on ide na sprat, da isprazni bešiku rakijom popunjenu.

Idealni „tajming“.

Jetering pređe preko sobe. Amanda u snu poče da naslućuje neki mračni oblik koji leprša preko njenog vidnog polja, oblik nečeg opakog, nečeg što izaziva gorčinu u njenim ustima.

Đina diže pogled sa knjige.

Srebrnaste loptice na jelki su se njihale, blago. Ne samo loptice, nego i đinđuve i grančice.

Zapravo, čitava jelka. Čitavo to drvce se treslo kao da ga je neko ščepao.

Đini se ovo ni najmanje nije dopadalo. Ona ustade. Knjiga skliznu na pod.

Drvo poče da se okreće oko svoje uspravne ose.

„Hriste“, reče ona. „Isuse Hriste.“

Amanda je i dalje spavala.

Drvo je hvatalo brzinu.

Koračajući najčvršće što je mogla, Đina priđe sofi i poče da drma svoju sestru, pokušavajući da je razbudi. Amanda se, zaključana u svoje snove, jedan trenutak opirala.

„Tata“, viknu Đina. Glas joj je bio jak, probio se kroz hodnik.

Takođe je probudio Amandu.

Polo začu da u prizemlju nešto cvili kao pas. Ne, kao dva psa. Dok je trčao niz stepenice, taj duet postade trio. Uleteo je u dnevnu sobu napola očekujući da vidi kako unutra sve legije Pakla, sa psećim glavama, plešu po njegovim lepoticama.

Ali, ne. To je cvilelo božićno drvo, cvilelo kao čopor pasa, rotirajući.

Sijaličice na jelki odavno su bile iščupane iz svojih utikača. Vazduh je smrdeo na oprljenu plastiku i mirisao na sok četinarskog drveta. Jelka se vrtela kao čigra, izbacujući dekoracije i poklone iz svojih navučenih grana sa velikodušnošću poludelog kralja.

Džek otrže pogled od spektakla sa drvetom i nađe Amandu i Dinu koje su čučale, prepadnute, iza sofe.

„Izlazite odavde“, povika on.

Još dok je to izgovarao, televizor se bezobrazno podiže na jednu nogu i poče da se okreće kao i jelka, naglo hvatajući brzinu. Časovnik na ploči iznad kamina pridruži se ovom piruetisanju. Pa žarači pored vatre. Jastučići. Ukrasi. Svaki predmet dodavao je svoju, jedinstvenu notu orkestraciji fijuka koji su se pojačavali iz sekunda u sekund, dostižući zaglušujuću jačinu. Vazduh se prepuni mirisom izgorelog drveta, zato što je trenje dovelo do samozapaljenja vrhova čigri. Dim se zakovitla kroz sobu.

Držeći Amandu za ruku, Đina ju je vukla ka vratima, istovremeno štiteći lice od pljuska četinarskih iglica koje je drvo, još uvek ubrzavajući svoju rotaciju, izbacivalo.

Sad su se i lusteri zavrteli.

Knjige su odskočile sa polica i pridružile se taranteli.

Džek je mogao da zamisli svog neprijatelja kako jurca od jednog do drugog predmeta kao žongler koji vrti tanjire na vrhovima štapova, nastojeći da održi rotaciju svuda istovremeno. Mora to biti naporan posao, pomišljao je. Demonu verovatno treba samo još malo, pa da se sruši. Nije moguće da sad razmišlja pribrano. Previše se uzbudio. Impulsivan je. Ranjiv. Ovo mora biti pravi čas, ako pravi čas uopšte postoji, da i Polo, konačno, uđe u bitku. Da se suoči sa tim bićem, prkosi mu, i uvuče ga u klopku.

A Jetering je, sa svoje strane, uživao u ovoj orgiji destrukcije. Ubacivao je u frku sve pokretne predmete, izazivajući rotiranje svakog predmeta ponaosob.

Zadovoljno je gledao kako se kćeri trzaju i beže; smejao se videći kako matori, iskolačenih očiju, bulji u ovaj nerazumni balet.

Jasna stvar da je već maltene lud, je l' tako?

Lepotice, u čijoj je koži i kosi bilo nebrojeno mnogo iglica, stigoše do vrata. Polo nije video njihov izlazak. Potrčao je preko sobe, izbegavajući pri tom kišu ukrasa, i dohvatio bronzani nabadač za pečenje koga je neprijatelj prevideo. Krš je ispunjavao prostor oko njegove glave i plesao nepodnošljivog brzinom.

Poloovo meso bilo je pokriveno ubodima i modricama. Ali ponelo ga je oduševljenje borbe, i on je navalio da treska po knjigama, časovnicima, porcelanu, razbijajući i raznoseći sve na paramparče. Kao čovek okružen oblakom skakavaca, jurio je po sobi, obarajući svoje omiljene knjige u vrtlozima raskupusanih lepršavih stranica, razbijajući vaze iz Drezdena, razbucavajući stone lampe. Kaša polomljene imovine slegala se po podu, još se pomalo trzajući dok je život izlazio iz pojedinih fragmenata. Ali na svaki oboreni predmet dolazilo je po desetak drugih koji su još uvek, vrteći se kao čigre, stvarali cvileće tonove.

Čuo je Đinu kako mu dovikuje da iziđe, da ostavi to.

Ali uživanje je bilo ogromno: boriš se protiv neprijatelja direktnije nego što si to sebi ikad ranije dozvolio. Polo nije želeo to da ostavi. Želeo je da se demon pokaže, da bude poznat i prepoznat.

Želeo je konačan obračun sa emisarom Staroga.

Bez upozorenja, drvo podleže diktatu centrifugalne sile i eksplodira. Bio je to zvuk nalik na samrtni krik. Grane, grančice, iglice, lopte, sijaličice, žica, trake, poleteše po sobi. Džek, koji se zatekao leđima okrenut eksploziji, oseti kako ga talas energije snažno udara i baca na pod. Njegov vrat sa zadnje strane, i njegova koža na glavi, bili su sad načičkani četinarskim iglicama, pozabadanim. Jedna grana, sa koje je sve zeleno već bilo zguljeno, fijuknu pored njega i proburazi sofu. Parčići drveta popadaše na ćilim oko Poloa.

Sada su i drugi predmeti u sobi, zarotirani iznad svoje strukturne tolerancije, počeli da se raspaljuju, baš kao jelka. Puče televizor, šaljući preko sobe smrtonosni talas stakla, koje se većim delom zari u suprotni zid. Krhotine iz utrobe televizora, vruće toliko da su palile kožu, popadaše po Polou, koji je puzio ka vratima oslanjajući se na laktove, kao vojnik pod paljbom.

Baraž delića koji su hujali kroz sobu bio je toliko gust da je ličio na maglu. Jastučići su dodali ovoj sceni svoje perje, koje je snežilo po tepihu. Porcelanski delovi, i to jedna divno glazirana ruka i jedna glava kurtizane, tupnuše na pod ispred Poloovog nosa i odskočiše.

Đina je čučala na vratima, očiju suženih zbog ovog grada, i dovikivala mu da požuri. Stižući do vrata i osećajući njene ruke oko sebe, čuo je — mogao se zakleti da je čuo — smeh iz dnevne sobe. Opipljiv, čujan smeh, bogat i zadovoljan.

Amanda je stajala u holu, kose pune jelovih iglica, i zurila dole, u njega. Čim je provukao noge kroz vrata, Đina ih zalupi, tako da je razaranje ostalo unutra.

„Šta je to?“ upita ona. „Poltergajst? Duh? Mamin duh?“

Pomisao da bi njegova pokojna žena mogla biti odgovorna za ovakvo uništavanje učini se Džeku smešnom.

Amanda se pomalo smeškala. Dobro je, pomisli on, ova će se izvući. Onda vide i prazni pogled njenih očiju, i poče da shvata istinu. Slomila se, njen zdravi razum je pobegao u neko sklonište nedostupno ovoj fantazmagoriji.

„Šta je tamo unutra?“ pitala je Đina, stežući mu mišicu tako jako da je zaustavljala krvotok.

„Ne znam“, slaga on. „Amanda?“

Amandin osmejak nije popuštao. Jednostavno je i dalje zurila u Poloa, kroz Poloa.

„Znaš ti.“

„Ne znam.“

„Lažeš.”

„Mislim...“

Digao se sa poda, otresajući perje i mrvice stakla i porcelana sa košulje i pantalona.

„Mislim... da ću izići da se malo prošetam.“

Iza njega, u dnevnoj sobi, prestali su i poslednji cvileći zvuci rotiranja. Vazduh u holu bio je sav naelektrisan nevidljivim prisustvima. Ono je bilo vrlo blizu njega, nevidljivo kao i uvek, ali, na domak. Sad je najopasniji deo. Sad on ne sme izgubiti živce. Mora da ustane kao da se ništa nije desilo; Amandu mora da ostavi da se snalazi sama, a objašnjenja i optužbe moći će da čekaju dok sve ovo ne bude završeno.

„Da prošetaš?“ reče Đina sa nevericom.

„Jeste... idem u šetnju... treba mi malo svežeg vazduha.“

„Pa ne možeš nas da ostaviš ovde.“

„Naći ću nekog da nam pomogne da raskrčimo.“

„Ali, Manda.“

„Proći će je to. Pusti je na miru.“

Ovo je bilo teško. Ovo je bilo maltene neoprostivo. Ali, već je izgovoreno.

Krenuo je nesigurno ka ulaznim vratima kuće; u stomaku je osećao mučninu posle toliko okretanja. Iza njega, Đina je besnela.

„Pa ne možeš da odeš! Jesi li se otkačio ti?“

„Treba mi vazduh“, reče on onoliko ležerno koliko je sa tako osušenim grlom i uzlupalim srcem mogao. „Pa ću samo na čas da iziđem.“

A, ne. reče Jetering. Ne, ne, ne.

Polo ga oseti iza sebe. Jeteringa toliko ljutog, toliko spremnog da mu odvrne glavu. Sem što Jeteringu nije bilo dopušteno da ga ma kad pipne. Ali osećao je Jeteringovo ogorčenje kao nekakvo fizičko prisustvo.

Načinio je još jedan korak ka prednjim vratima.

Ono je bilo još uvek uz njega, pratilo ga je u korak. Njegova senka, dvojnik njegov, neotresiv. Đina poče da vrišti na njega: „Kučkin sine, pa gledaj Mandu! Sišla je s uma!“

Ne, on ne sme pogledati Mandu. Ako bi pogledao Mandu, mogao bi zaplakati, mogao bi doživeti slom, što ovo biće i želi, a onda bi sve bilo izgubljeno.

„Biće njoj dobro“, reče on, glasom jedva nešto jačim od šapata.

Posegnuo je prema kvaki ulaznih vrata. Demon zatvori obe reze na vratima, brzo, bučno. Nije više imao živaca ni za kakvo glumljenje.

Džek, pokretima što je moguće ujednačenijim, otvori obe reze, i gornju i donju. One se opet pomakoše u zatvoreni položaj.

Ovo je bila igra uzbuđujuća, ali i zastrašujuća. Ako bude preterano navaljivao, demon će, valjda, zanet frustracijom zaboraviti svoje lekcije?

Blago, glatko, on opet odmače reze. Isto tako blago i glatko Jetering ih opet pomače na suprotnu stranu.

Džek se pitao koliko dugo će moći ovo da podnosi. Mora nekako da se domogne spoljašnjeg prostora i namami demona za sobom. Jedan korak napolje, to je sve što je, po Zakonu, potrebno, bar po Poloovim istraživanjima. Jedan jednostavni korak.

Otvaraš. On zatvori. Otvaraš. On zatvara.

Đina je stajala dva ili tri metra iza svog oca. Nije shvatala ono što je videla, ali bilo joj je jasno da se njen otac bori sa nekim ili nečim.

„Tata...“ poče ona.

„Zaveži“, reče on vedrim glasom, smeškajući se i odmičući rezu po sedmi put. Postojao je i drhtaj ludila u tom njegovom osmehu, suviše širokom i olakom.

Neobjašnjivo, uzvratila mu je osmehom. Sumornim, ali stvarnim. Ma o čemu se ovde radilo, ona ga voli.

Polo pojuri ka zadnjim vratima. Demon ga prestiže, jureći kroz kuću kao sprinter, stiže do tih vrata tri koraka pre Poloa, i navuče reze pre nego što je Džek mogao i dotaći kvaku. Nevidljive ruke okrenuše ključ u bravi, a zatim ga, u vazduhu, zdrobiše u prah.

Džek izvede fintu prema prozoru koji se nalazio pored zadnjih vrata, ali roletne počeše da se spuštaju i drveni saloni sa spoljne strane da se, s treskom, zatvaraju. Jetering se toliko koncentrisao na prozor da nije pazio na Džeka, koji pojuri natrag kroz kuću.

Kad vide da je prevaren, on kratko ciknu i pojuri, tako da jedva izbeže da naleti na Džeka na tom glatkom, klizavom podu. Sudar izbeže samo najbaletskijim mogućim manevrom. A, to bi zaista bilo kobno: u trenutku usijanja dodirnuti čoveka.

Polo se opet našao pred prednjim vratima koja je Đina, shvatajući očevu strategiju: oslobodila reza dok su se Jetering i Džek borili oko zadnjih vrata. Džek je u sebi izgovarao molitve da ona to uradi; uradila je. Vrata su stajala odškrinuta, i ledeni vazduh krtog popodneva ulazio je, u namotajima, u hol.

Džek pretrča poslednje metre do vrata kao munja, osećajući, ali ne čujući, urlik nezadovoljstva koji se Jeteringu oteo kad je ugledao izmicanje žrtve u spoljašnji svet.

Jetering nije bio neko ambiciozno stvorenje. Sve što je u tom trenutku želeo, njegov san iznad svih snova, bilo je da stisne lobanju ovog ljudskog bića između svojih dlanova i pretvori je u koještariju. Da je smrvi, zgromi, i izlije vruće misli napolje, na sneg. Da eliminiše Džeka Dž. Poloa, za uvek, za uvek.

Zar je to neki preteran zahtev?

Polo je iskoračio na škripavo sveži sneg, upadajući papučama i donjim delovima nogavica u hladno. Dok je furijaš stigao do praga, Džek je odmakao već tri-četiri metra, i sad je marširao prema kapiji. Izmičući. Izmičući.

Jetering opet zaurla, zaboravljajući svoje godine obuke. Sve naučene lekcije, sva bojna pravila urezana u njegovu lobanju, nestadoše, potopljeni jednostavnom željom da okonča Poloov život.

Jetering stupi preko praga i pođe u poteru. Bio je to neoprostivi prestup. Negde u Paklu, Sile (neka dugo sede na vlasti i kenjaju svetlost na tintare ukletih) osetiše ovaj greh i uvideše da je bitka za dušu Džeka Poloa izgubljena.

To je osetio i Džek. Čuo je ključanje vode na mestima gde su demonove stope rastapale sneg na stazi i pretvarale ga u paru. Demon — pošao za njim! To stvorenje je prekršilo prvi zakon svoje egzistencije. Sada je otpisano. Polo oseti pobedu u svom stomaku, kičmi.

Kod kapije, demon prestiže Džeka. Jeteringov dah se jasno mogao videti u vazduhu, mada telo iz koga je dah izlazio još nije postalo vidljivo.

Džek pokuša da otvori kapiju, ali Jetering je s treskom zatvori.

„Che sera, sera“, reče Džek.

Jetering ovo više nije mogao izdržati. Zgrabio je Džekovu glavu obema šakama, rešen da tu krhku kost pretvori u prah.

Taj dodir bio je drugi greh; Jetering oseti neizdržljivi bol. Zalaja kao banši i zatetura se unatrag od mesta kontakta, okliznu se u snegu i pade na leđa.

Shvatao je svoju grešku. Lekcije koje su u njega bile ukucane vratiše se munjevito. Znao je i kaznu za napuštanje zgrade i dodirivanje čoveka. Sad će biti vezan za novog gospodara, biće rob ovog idiota koji stoji iznad njega.

Polo je pobedio.

Smejao se, gledajući kako se u snegu na stazi ocrtava silueta demona. Kao kad se fotografija razvija na listu foto-papira, slika furijaša postupno postade jasna. Zakon je došao po svoje. Jetering više nikad neće moći da se sakrije od svog gospodara. Pojavio se, u Poloovim očima jasno vidljiv, u svoj svojoj neprivlačnoj slavi. Meso tamnocrvene boje, oko samo jedno, blistavo, bez kapaka: ruke razmlatarane, rep koji šiba pretvarajući sneg u kašu.

„Kopile jedno“, reče Jetering. Imao je australijski naglasak.

„Nećeš govoriti dok ti se ja ne obratim“, reče Polo, tonom tihog, ali apsolutnog, autoriteta. „Jasno?“

Oko bez kapka prevuče se oblacima poniznosti.

„Da“, reče Jetering.

„Da, gospodine Polo.“

„Da, gospodine Polo.“

Rep se podvi među noge kao kod psa koji je dobio batine.

„Možeš da ustaneš.“

„Hvala, gospodine Polo.“

Ustao je. Nije bio lep prizor, ali je Džeka ipak ispunjavao radošću.

„Zgrabiće vas oni, ipak“, reče Jetering.

„Ko?“

„Znate“, reče stvor sa oklevanjem.

„Imenuj ih.“

„Belzebub“, odgovorilo je stvorenje, ponosno što može izgovoriti ime svog starog gospodara. „Sile. Sam Pakao.“

„Pa ne bih rekao“, reče Polo zamišljeno. „Ne kad si ti tu, vezan uz mene, kao dokaz moje veštine. Zar nisam bolji od njih?“

Oko ga je tupo gledalo.

„Zar nisam?“

„Jeste“, priznade Jetering gorko. „Jeste. Bolji ste od njih.“

I poče da drhti.

„Je l' ti hladno?“ upita Polo.

Jetering klimnu glavom, trudeći se da izgleda kao izgubljeno dete.

„Onda ti je potrebno da se malo razmrdaš“, reče on. „Bilo bi dobro da uđeš u kuću i počneš da čistiš ono.“

Furijaša ova instrukcija kao da je zbunila, čak razočarala.

„Ništa više?“ upita on sa nevericom. „Nećeš čuda? Jelenu Trojansku? Letenje?“

Poloa nije nimalo zagrejala pomisao na letenje po ovakvom snežnom popodnevu. Polo bejaše, esencijalno, čovek jednostavnih sklonosti: sve što je tražio od života bilo je da ga njegova deca vole, da njegov dom bude prijatan, i da kiseli krastavčići postižu dobru cenu na tržištu. „Nikakvo letenje“, reče on.

Dok se Jetering gegao ka vratima, odjednom kao da se ozario, jer, pala mu je na um nova pakost. Okrete se opet Polou, sa poštovanjem, ali vidno zadovoljan sobom.

„Mogu li samo nešto da kažem?“ reče on.

„Govori.“

„Jedino bi bilo pošteno da vas informišem da se smatra bezbožnim imati ikakve veze sa ovakvima kao što sam ja. Čak jeretičkim.“

„Ma nemoj.“

„O, da“, reče Jetering, zagrevajući se za ovo predskazanje. „Spaljivali su ljude i zbog manjih stvari.“

„Ne u ovim vremenima“, uzvrati Polo.

„Ali videće Serafim“, reže stvorenje. „A to znači da nikad nećeš otići na ono mesto.“

„Koje mesto?“

Jetering zape, tragajući za onom specijalnom rečju koju je čuo od Belzebuba.

„Raj“, reče on trijumfalno. Ružno cerenje se raširi njegovim licem; pa, ovo mu je najpametniji manevar u životu; on to, ovde, žonglira sa teologijom.

Džek polako klimnu glavom, grickajući donju usnu.

Ovo stvorenje verovatno govori istinu: druženje sa njim, ili njegovom sortom, neće naići na odobravanje kod vojske svetaca i anđela. Polou će verovatno biti zabranjen pristup na ravnice raja.

„Pa“, reče on, „ti znaš šta ja imam da kažem o tome, zar ne?“

Jetering je namršteno zurio u njega. Ne, nije znao. Onda zadovoljno cerenje odumre na njegovom licu, u času kad je shvatio šta Polo hoće da kaže.

„Šta kažem ja?“ upita Polo.

Potučen, Jetering progunđa tu frazu.

„Che sera, sera.“

Polo se nasmeši. „Ima još nade za tebe“, reče, pa pođe prvi preko praga, a potom zatvori vrata. Na njegovom licu bio je izraz vrlo sličan spokojstvu.

BLUZ SVINJSKE KRVI

Mogli ste da osetite miris tih klinaca još pre nego što ste ih mogli videti, miris njihovog ustajalog mladog znoja u hodnicima sa rešetkama na prozorima, kiselost njihovog robijaškog daha, buđavost njihovih glava. Posle toga, da čujete njihove glasove, utišane pravilima zatočeništva.

Ne trči. Ne viči. Ne zviždi. Ne tuci se.

Naziv za to mesto bio je „centar za obavezni boravak maloletnih prestupnika“, ali bilo je to nešto prokleto slično zatvoru. Postojali su ključevi, brave, čuvari. Gestovi liberalizma bili su malobrojni i dešavali se u velikim razmacima, tako da nisu mogli preterano uspešno sakriti istinu: ustanova Tederdauni bila je zatvor, samo slađe nazvan, a oni u njemu su to znali.

Doduše, Redman i nije imao nikakvih iluzija o svojim budućim učenicima. Bili su tvrdi, i bili su zaključani iz nekog razloga. Većina tih momaka ne bi ni sekund čekala da vas opljačka; da vas osakati ako im je to zgodno — ma, ni oznojili se ne bi. Suviše je godina on proveo u policiji a da bi sad poverovao lažima sociologa. Poznavao je žrtve, a poznavao je i ove klince. Ovi ovde nisu neshvaćeni moroni, to su momci munjeviti, oštri, amoralni, kao oni žileti koje skrivaju pod jezikom. Nisu im potrebna apsolutno nikakva osećanja, potrebno im je samo da izađu napolje.

„Dobrodošli u Tederdauni.“

Kako se zvaše ova, Leverton, Leverfol, ili...

„Ja sam doktorka Levertol.“

Levertol. Da. Tvrda kučka koju je sreo na...

„Videli smo se tokom intervjua.“

„Da.“

„Drago nam je da vas vidimo, gospodine Redman.“

„Neil; molim zovite me Neil.“

„Nastojimo da se pred dečacima ne oslovljavamo prvim imenom, nalazimo da onda misle da su zaboli prst u vaš privatan život. Zato bih više volela da zadržite krštena imena čisto za periode kad smo izvan dužnosti.“

Nije ponudila svoje. Verovatno nešto kao kremen. Ivon. Lidija. Izmisliće on nešto adekvatno. Izgledala je kao da ima oko pedeset godina, ali verovatno je bila deset godina mlađa od toga. Bez šminke, a kosa tako jako vezana unatrag da se čudio kako joj oči ne ispadnu.

„Sa nastavom ćete početi preksutra. Guverner me je zamolio da vam u njegovo ime poželim dobrodošlicu u ovaj centar, i da vam se izvinim što nije mogao da bude lično prisutan. Postoje problemi oko finansiranja.“

„Zar oni ne postoje uvek?“

„Na žalost, da. Bojim se da mi ovde plivamo protiv struje; opšte raspoloženje u zemlji je veoma jako usmereno ka redu i zakonu.“

Šta se ovim htelo na fini način u stvari kazati? Da policija prebija svakog mladića koga uhvati makar da je samo prešao ulicu izvan pešačkog prelaza? Da, svojevremeno je i on bio takav, i to je bila gadna mala zabluda, podjednako rđava kao i gledanje kroz prste.

„Činjenica je da možemo izgubiti Tederdauni u celosti“, reče ona, „što bi bilo sramota. Znam da ne izgleda naročito dobro...“

„... ali ipak je dom“, nasmeja se on. Ta šala je pala među lopove. Ova žena kao da je nije čak ni čula.

„Vi“, njen ton postade tvrđi, „vi imate ogromno iskustvo (kako je to izgovorila? da li je rekla 'ogavno iskustvo'?) u policiji. Nadamo se da će budžetske vlasti povoljno primiti činjenicu da ste vi ovde zaposleni.“

Znači, to je. Jedan simbolični bivši cajkan doveden da bi se umirili uticajni faktori, da bi se pokazalo da postoji volja u pogledu učvršćivanja discipline. Ovi ne žele stvarno njega. Oni žele sociologa koji će pisati izveštaje o efektima klasnog sistema na brutalnost među tinejdžerima. Njene reči su tiha poruka da je on ovde onaj koji se ne uklapa.

„Rekao sam vam zašto sam napustio policiju.“

„Pomenuli ste to. Onesposobljen iz zdravstvenih razloga.“

„Nisam pristajao na kancelarijski posao. To je tako jednostavno: a nisu me puštali da više radim ono što sam radio najbolje. Bilo je opasno po mene, po mišljenju nekih od njih.“

Činilo se da joj je pomalo neprijatno što sluša ovo njegovo objašnjenje. A ona je, čak, psiholog; trebalo bi da žurno guta ovo, jer on time svoje privatne povređenosti stavlja pred javnost. Ispoveda se, Hrista mu.

„I tako sam odbačen i izbačen, posle dvadeset četiri godine.“ Oklevao je, a onda rekao ono spremljeno. „Nisam simbolični policajac; nisam nikakav policajac. Policija i ja smo se rastali. Razumete li me?“

„Dobro, dobro.“ Nije razumela ni jednu prokletu reč. Pokušao je da pristupi drugačije.

„Voleo bih da znam šta je rečeno dečacima.“

„Šta im je rečeno?“

„O meni.“

„Pa, nešto o vašoj prošlosti.“

„A, tako .“ Upozoreni su. Svinje dolaze.

„Činilo se da je to važno.“

Kimnuo je.

„Vidite, toliko tih dečaka ima stvarne probleme sa agresivnošću. To jako velikom broju njih stvara teškoće. Ne mogu da se kontrolišu, i zbog toga pate.“

Nije se usprotivio, a ipak ga je sada pogledala oštro, kao da jeste.

„Da, da, oni pate. Zato se toliko naprežemo da pokažemo da bar u nekoj meri uviđamo njihovu situaciju: da ih naučimo da postoje alternative.“

Prišla je prozoru. Odavde, sa drugog sprata, pregled terena ustanove bio je dobar. Nekada je Tederdauni bio nekakvo imanje, i imao je dobar komad zemljišta priključen uz glavnu kuću. Igralište, sa travom sasušenom u suši sredine leta. Iza toga, grupica šupa, neko iscrpljeno drveće, žbunje, a onda grubo pusto zemljište sve do zida. Taj zid je on video i sa druge strane. Alkatraz bi se takvim zidom ponosio.

„Pokušavamo da im damo malo slobode, malo obrazovanja, i malo saosećanja. Postoji ideja raširena u masama, zar ne, da delinkventi uživaju u svojim kriminalnim radnjama? No, to nije moje iskustvo. Oni meni dolaze krivi, slomljeni...“

Jedna slomljena žrtva hitro pokaza slovo „V“ latinicom ka leđima Levertolove; momak je to učinio onako usput, dok je ležerno hodao duž hodnika. Kosa zalizana, tri razdeljka. Nekoliko nedovršenih tetoviranih crteža na podlaktici, u samostalnom izvođenju.

„Oni su, međutim, izvršili krivična dela“, ukaza Redman.

„Da, ali...“

„I, po pretpostavci, neophodno je povremeno ih podsetiti na tu činjenicu.“

„Mislim da im nije potrebno nikakvo podsećanje, gospodine Redman. Mislim da oni izgaraju od krivice.“

Žestoka je po pitanju krivice; to ga nije iznenadilo. Ovi su preuzeli propovedaonicu, ovi analitičari. Popeli su se na mesto gde su nekada stajali udarači po Bibliji, sa istrošenim propovedima o vatrama dole; samo je rečnik sad nešto manje živopisan. Priča je, međutim, u fundamentu ista, ima čak i obećanja da će nastupiti izlečenje ako se rituali budu poštovali. I pogledaj, vaistinu će pravednici Kraljevstvo nebesko naslediti.

Na igralištu je bila u toku neka potera, primeti on. Gonjenje, a sada, evo, i hvatanje. Jedna žrtva je počela da rita drugu, manju žrtvu čizmom: prizor je bio prilično nemilosrdan.

Levertolka je uočila tu scenu u isti mah kad i Redman.

„Izvinite, moram...“

Krenula je niz stepenice.

„Vaša radionica, to su vam treća vrata levo ako želite da pogledate“, doviknula mu je preko ramena. „Odmah se vraćam.“

Vraga će se ona odmah vratiti. Sudeći po načinu kako se scena na terenu odvijala, treba tri ćuskije da onu dvojicu razdvojiš.

Redman odluta duž hodnika, do svoje radionice. Vrata su bila zaključana, ali kroz žičano staklo mogao je videti klupe, mengele, alatke. Pa i nije loše. Moći će čak i da ih nauči, donekle, obradi drveta, ako bude dovoljno dugo ostavljen na miru.

Pomalo frustriran što nije mogao da uđe, on se vrati hodnikom natrag i pođe za Levertolkom, niz stepenice, nalazeći lako put koji ga je izveo na osunčano igralište. Prsten gledalaca je narastao oko borbe, ili masakra, sad prekinutog. Levertolova je stajala, zureći dole, u dečaka na zemlji. Jedan od čuvara je klečao pokraj dečakove glave; sticao se utisak da su povrede gadne.

Dok je Redman prilazio, nekolicina posmatrača podigoše poglede i zapiljiše se u njega. Među njima poče sašaptavanje, praćeno pokojim osmehom.

Redman pogleda dečaka. Imao je možda šesnaest godina i ležao je sa obrazom na tlu, kao da osluškuje nešto u zemlji.

„Lejsi“, imenova ga Levertolka za Redmana.

„Da li je mnogo povređen?“

Čovek koji je klečao pokraj Lejsija odmahnu glavom.

„Ne previše. Malo je pao. Ništa slomljeno.“

Na dečakovom licu videla se krv iz razbijenog nosa. Oči su mu bile zatvorene. Mirne. Mogao je biti i mrtav.

„Gde su prokleta nosila?“ reče taj čuvar. Bilo mu je očigledno neudobno na zemlji otvrdloj od suše.

„Stižu, gospodine“, reče neko. Redman je smatrao da je to izgovorio upravo napadač. Mršav momak: oko devetnaest. Oči od one vrste koja može da ukiseli mleko na dvadeset koraka daljine.

Zaista, jedna omanja horda dečaka je izvirala iz glavne zgrade, noseći nosila i jedno crveno ćebe. Svi su bili iscereni od uva do uva.

Banda gledalaca počela je da se rasipa, sad kad je najbolje prošlo. Nije mnogo zabavno skupljati komade.

„Čekajte, čekajte“, reče Redman, „zar nam ne trebaju svedoci ovde? Ko je ovo učinio?“

Nekolicina njih slegnuše ramenima olako, ali većina njih je postupila kao da su gluvi. Odšetali su odatle kao da ništa nije rečeno.

Redman reče: „Videli smo ovo. Sa prozora.“

Levertolka nije pružala nikakvu podršku.

„Zar nismo?“ upita je on.

„Mislim da je bilo predaleko da bismo mogli na ma koga bacati krivicu. Ali ovu vrstu siledžijstva više nikad ne želim da vidim, da li me svi razumete?“

Lejsija je videla i prepoznala sa te daljine. Zašto ne i napadača? Redman, u mislima, prokle samoga sebe što se nije dovoljno koncentrisao; ako uz face nemaš i imena i ličnosti, teško je razlikovati ove. Opasnost da nekoga pogrešno optužiš je velika, iako je za momka sa mleko-ukiseljavajućim očima bio skoro sasvim siguran. Nije trenutak za pravljenje grešaka, zaključi on; ovoga puta moraće da odustane od čitave stvari.

Koja Levertolku, koliko se moglo videti, nije nimalo uznemirila.

„Lejsi“, reče ona tiho, „uvek taj Lejsi.“

„On sam to traži“, reče jedan od dečaka sa nosilima, sklanjajući snop plavo-bele kose sa očiju, „ne ume da bude pametan.“

Ignorišući ovu primedbu, Levertolka je nadgledala podizanje Lejsija na nosila, zatim pošla ka glavnoj zgradi, a Redman kao da se šlepovao za njom. Sve to tako olako.

„Nije ti to baš zdravo, Lejsi“, reče ona kriptično, maltene kao da nešto objašnjava; i to je bilo sve. O saučešću, toliko.

Redman se okrete da baci pogled iza sebe, i vide kako ututkavaju crveno ćebe oko Lejsijeve nepomične forme. Dve stvari se dogodiše, maltene istovremeno.

Prva: neko u grupi reče: „To je svinja.“

Druga: Lejsijeve oči se otvoriše i pogledaše pravo u Redmana, široke, bistre, precizno.

Dobar deo sledećeg dana Redman je utrošio dovodeći svoju radionicu u red. Mnoge alatke bile su polomljene ili neobučenim rukovanjem upropašćene: testere bez zuba, dleta iskrzana i bez oštrice, mengele polomljene. Biće mu potreban novac da iznova opremi ovu radionicu najosnovnijim stvarima, ali sad nije bio pravi trenutak da se počne sa postavljanjem zahteva za novac. Mudrije je da čekaš i da bude viđeno da posao obavljaš solidno. Bio je itekako dobro naviknut na politiku u institucijama: policijske snage bile su pune toga.

Oko četiri i trideset poče da zvoni jedno zvono, ne baš blizu radionice. Ignorisao ga je, ali posle nekog vremena savladaše ga njegovi instinkti. Zvona su alarmi, a alarmi se koriste da se ljudi uzbune. Prekinuo je sređivanje, zaključao radionicu iza sebe, i krenuo za svojim sluhom.

Zvonilo je u onom delu zgrade koji je sa smehom nazivan bolnicom, a koji se sastojao od dve-tri sobe odvojene od glavnine bloka i ulepšane pomoću nekoliko slika i zavesa na prozorima. Nije bilo znakova dima u vazduhu, pa je bilo jasno da se ne radi o požaru. Ali čulo se vikanje. I više od vikanja. Arlaukanje.

Brže je zakoračio beskrajnim hodnicima, i kad je zaokretao za ugao, jedna mala figura nalete pravo na njega. Obojica od sudara izgubiše vazduh, ali Redman zgrabi dečaka za mišicu pre nego što je ovaj mogao pobeći. Uhvaćeni hitro uzvrati ritajući bosim nogama Redmana u cevanicu. Ali Redman ga je držao čvrsto.

„Pusti me ti jebani...“

„Smiri se! Smiri se!“

Gonioci su već pristizali.

„Drž ga!“

„Jebač! Jebač! Jebač! Jebač!“

„Drž ga!“

Bilo je to kao rvanje sa krokodilom: klinac je imao svu onu snagu koju strah daje. Ali najbolji deo pobesnelosti već je istrošio. Suze su nailazile u dečakove oči okružene modricama dok je pljuvao Redmanu u lice. Lejsi je to bio u njegovim rukama, nezdravi Lejsi.

„O-kej. Imamo ga.“

Redman uzmaknu a čuvar nastupi, stežući Lejsija u takav zahvat da se činilo da će dečaku ruka pući. Iza ugla se pojaviše još dvoje-troje gonilaca. Dva momka i jedna bolničarka, nimalo lepo biće.

„Pustite me... pustite me...“ urlao je Lejsi, ali više nije imao petlju za borbu. Napućio je lice izrazom poraza, a njegove oči, kao kravlje, bile su i dalje na optužujući način uperene u Redmana, krupne, smeđe. Iako je imao šesnaest, izgledao je mlađi od toga, gotovo kao u pred-pubertetu. Na njegovim obrazima, koji su se samo ponegde mogli videti, puni modrica, pod loše nameštenim zavojem za nos, tek je ponegde prošaputalo paperje buduće brade. Lice baš kao u devojčice, devičansko lice, iz doba kad su device još postojale. I, još uvek, te oči.

Levertolka se pojavila, prekasno da bude od ikakve koristi.

„Šta se dešava?“

Čuvar progovori utanjenim glasom. U gonjenju je bio izgubio i dah i živce.

„Zaključao se u WC-u. Pokušao da pobegne kroz prozor.“

„Zašto?“

Pitanje je bilo upućeno čuvaru, ne detetu. Greška koja mnogo kazuje. Čuvar, zbunjen, slegnu ramenima.

„Zašto?“ ponovi Redman Lejsiju.

Dečko je samo zurio, kao da mu niko nikad ranije nije postavio nijedno pitanje.

„Ti si svinja?“ upita Lejsi iznenada. Slina mu je curila iz nosa.

„Svinja?“

„Hoće da kaže, policajac“, reče jedan od dečaka. Tu imenicu je izgovorio sa podrugljivom preciznošću, kao da se obraća imbecilu.

„Znam šta je hteo da kaže, momče“, reče Redman, još uvek rešen da u borbi zurenjem nadmaši Lejsija. „Vrlo dobro ja znam šta je on hteo da kaže.“

„A je l' jesi?“

„Tišina, Lejsi“, reče upravnica Levertol. „U dovoljnoj si nevolji i ovako.“

„Da, sine. Ja sam svinja.“

Rat pogledima se nastavio, privatna bitka dečaka i čoveka.

„Ne znaš ti ništa“, reče Lejsi. Nije to bila omalovažavajuća primedba, dečko je samo iznosio svoju verziju istine; njegov uporni pogled nije se kolebao.

„U redu, Lejsi, to je bilo dovoljno.“ Čuvar je pokušavao da odnese Lejsija; čuvarev trbuh ispadao je između gornjeg i donjeg dela pidžame, glatka kupola mlečne kože.

„Pustite ga da kaže“, reče Redman. „Šta ne znam?“

„Može on svoju verziju priče da ispriča i guverneru“, reče Levertol pre nego što je Lejsi mogao da odgovori. „To se vas ne tiče.“

Ali ticalo ga se, veoma. Taj uporni pogled je učinio ovu stvar Redmanovim problemom; tako oštar je bio, tako uklet. Taj pogled je zahtevao da ovo počne Redmana da se tiče.

„Pustite ga da kaže“, reče Redman: autoritet u njegovom glasu nadvladao je Levertolopu. Čuvar popusti zahvat samo malo.

„Zašto si pokušao da pobegneš, Lejsi?“

„Zato što se on vratio.“

„Ko se vratio? Ime, Lejsi. O kome pričaš?“

Tokom nekoliko sekundi Redman je osećao da se dečko bori protiv zaveta o ćutanju; onda Lejsi odmahnu glavom, prekidajući električnu napetost između njih dvojice. Činilo se da je negde zalutao: nekakva zbunjenost mu je zapušila usta.

„Ništa loše ti se neće desiti.“

Lejsi je zurio u svoja stopala, mršteći se. „Hoću da se sad vratim u krevet“, reče. Zahtev device.

“Ništa loše, Lejsi. Obećavam.“

Činilo se da to obećanje ima vrlo malo efekta; Lejsi ostade nem. Ali bilo je to, ipak, obećanje, i on se nadao da Lejsi to shvata. Dečko je izgledao iscrpljen naporima svog neuspelog bekstva, gonjenja, zurenja. Lice mu je bilo pepeljasto. Dopustio je čuvaru da ga okrene i povede natrag . Pre nego što je zašao za ugao, kao da se predomislio: počeo se boriti da se oslobodi, ali je samo uspeo da se okrene i opet pogleda svog ispitivača licem u lice.

„Henesi“, reče on, gledajući opet Redmana u oči. To je bilo sve. Odnesoše ga sa vidika pre nego što je mogao išta više da kaže.

„Henesi?“ reče Redman, iznenada se osećajući kao stranac. „Ko je Henesi?“

Levertolka je pripaljivala cigaretu. Ruke su joj, pri tom, drhtale samo malo. To juče nije primetio, ali, nije se sada iznenadio. Još nikad nije sreo nijednu od tih psihologištura a da i ona nije imala neke svoje probleme.

„Laže mali“, reče ona, „Henesi više nije sa nama.“

Mala pauza. Redman je nije podsticao, jer bi ona od toga postala samo nervoznija.

„Pametan je Lejsi“, nastavi ona, prinoseći cigaretu svojim bezbojnim usnama. „Zna pravu tačku.“

„A?“

„Vi ste ovde novi, pa želi da vam da utisak da ima neku svoju misteriju.“

„A znači nema misterije?“

„Oko Henesija?“ frknu ona. „Dobri bože, nema. Taj je pobegao iz popravilišta početkom maja. On i Lejsi...“ Oklevala je, iako to nije želela. „Postojalo je nešto između njega i Lejsija. Možda droge, nikad to nismo saznali. Duvanje lepka, uzajamna masturbacija, bog zna šta.“

Odjednom joj čitava ova tema postade neprijatna. Gađenje je bilo ispisano na desetak zategnutih mesta na njenom licu.

„Kako je Henesi pobegao?“

„To još uvek ne znamo“, reče ona. „Jednostavno se jednog jutra nije pojavio na prozivci. Pretražili smo popravilište od vrha do dna. Ali njega nije bilo.“

„Da li je moguće da se sad vratio?“

Iskreni smeh.

„Isuse, ne. Mrzeo je ovo mesto. Sem toga, kako bi mogao da uđe?“

„Izašao je.“

Levertolka priznade ovo jednim mrmljanjem. „Nije bio osobito pametan, ali bio je lukav. Kad je iščezao, nisam bila baš sasvim iznenađena. Tokom nekoliko nedelja pre bekstva bio je sasvim utonuo u sebe. Ništa nisam mogla da izvučem iz njega, a sve do tad bio je veoma pričljiv.“

„A Lejsi?“

„Pod njegovom komandom. Dešava se to često. U nekom starijem, iskusnijem pojedincu mladi dečak nađe idola. Lejsi je imao veoma poremećene situacije u porodici.“

Fino uklopljeno, pomisli Redman. Toliko fino da on ni jednu reč ne veruje. Umovi nisu slike na izložbi, sve numerisane, poredane po redosledu uticaja, pa da na jednoj piše „lukav“ a na drugoj „podložan uticajima“. Umovi su škrabotine; umovi su široko raspljusnuti grafiti, nepredvidljivi, nepodložni ograničavanju.

A dečkić Lejsi? Taj je napisan na vodi.

Sledećeg dana počeli su časovi, u vrućini koja je tako pritisla da se do jedanaest radionica pretvorila u pećnicu. Ali dečaci su brzo reagovali na Redmanovu poštenu pogodbu. U njemu su prepoznali čoveka koga su mogli poštovati a da im se istovremeno ne dopada. Nisu očekivali od njega nikakvo popuštanje, i nikakvo nisu ni dobijali. Bio je to stabilan aranžman.

Redman je zaključio da je osoblje, sve u svemu, manje komunikativno nego dečaci. Čudna je to grupa ljudi bila, kad se sve uzme u obzir. Nijednog jakog srca među njima, zaključi on. Rutina Tederdaunija, rituali klasifikacije i ponižavanja ovde, kao da su samleli sve zaposlene u sličan šljunak. Uvideo je da sve češće izbegava konverzaciju sa kolegama. Radionica mu je postala sklonište, dom izvan doma, ispunjen mirisima sveže rezanog drveta i ljudskih tela.

Tek sledećeg ponedeljka jedan od dečaka je pomenuo farmu.

Niko mu pre toga nije bio kazao da na terenu popravilišta postoji farma, i ta se ideja Redmanu učinila apsurdnom.

„Niko ne silazi često tamo“, reče Krili, jedan od najlošijih drvodelja na celom božjem svetu. „Smrdi.“

Opšti smeh.

„U redu, momci, smirite se.“

Smeh postade tiši, prošaran prošaputanim šalama.

„Gde je ta farma, Krili?“

„To i nije prava farma, gospodine“, reče Krili grizući svoj jezik (neprekidna rutina kod njega). „Samo nekoliko koliba. Smrde, gospodine, stvarno. Naročito sad.“

Pokazao je prstom kroz prozor prema divljini iza igrališta. Od kad je Redman poslednji put bacio pogled na taj prizor, a to je bilo onog prvog dana sa Levertolkom, ta pustara je sazrela u znojavoj vrelini, korov je na njoj izdžikljao gušće nego ikad. Krili pokaza ka dalekom ciglenom zidu koji je bio skoro sasvim sakriven štitom od žbunja.

„Vidite, gospodine?“

„Da, vidim.“

„To je svinjac, gospodine.“

Još jedna runda podsmevanja.

„Šta je tako smešno?“ reče on naglo se okrećući ka odeljenju. Desetak glava se munjevito sagnu ka poslu.

„Ne bih silazio tamo, gospodine. Ide u visinu k'o jebani papirni zmaj.“

Krili nije preterao. Čak i u relativnoj svežini kasnog popodneva, sa farme su dopirali takvi talasi mirisa da se stomak okretao. Redman je jednostavno išao za svojim nosem preko poljana i pored šupa. Zgrade koje je sa prozora radionice samo nazirao sad su izlazile iz svoje skrivenosti. Tri-četiri kolibe sklepane od talasastog lima i trulog drveta, jedan kokošinjac, i jedan svinjac od cigala, to je bilo sve što je ova farma mogla ponuditi. Kao što je Krili i rekao, to uopšte i nije bila prava farma. Bio je to maleni Dahau za domaće životinje; mesto zapušteno, utonulo u ogavnu prljavštinu. Zatvorenika je tu bilo vrlo malo: kokoške, pet-šest gusaka, svinje. Neko ih je, evidentno, hranio, ali niko se nije trudio da čisti za njima. Otud miris truljenja. Naročito su svinje živele u pravoj postelji sopstvenog đubreta, na ostrvima izmeta savršeno skuvanim na suncu i pohođenim hiljada muva.

Sam svinjac bio je podeljen na dva zasebna dela, razdvojena visokim ciglenim zidom. U prednjem dvorištu jednog dela, jedna mala, šarena svinja ležala je na boku u sopstvenom izmetu, a na njenom stomaku bilo je mnoštvo krpelja i buba koje su gamizale. Druga, manja svinja mogla se naslutiti u sumračnoj unutrašnjosti, kako leži na slami debelo pokrivenoj govnima. Ni jedna ni druga nisu pokazale nikakvo interesovanje za Redmana. Činilo se da je drugo odeljenje prazno. U prednjem dvorištu tog odeljenja nije bilo izmeta, a u slami je bilo daleko manje muva. Međutim, akumulirani miris starih fekalija bio je podjednako oštar, i Redman se već spremao da se okrene, kad se iznutra začu buka, i kad se tamo jedna velika masa uzdiže. On se nagnu preko drvene kapije zatvorene katancem, poništavajući smrad čistom snagom volje, i proviri kroz vrata svinjca. Svinja iziđe da ga pogleda. Bila je trostruko veća od svojih drugara, ogromna krmača koja bi lako mogla biti i majka onih dvaju svinja u susednom odeljenju. Ali dok su njeni prasci imali gnusno umazane bokove, ova krmača je bila besprekorno čista, a njeno crvenkasto, porumenelo telo je zračilo zdravljem. Sama njena veličina impresionirala je Redmana. Nagađao je da je dvostruko teža od njega: sve u svemu, stvorenje dostojno zaziranja. Životinja divna na svoj niski način, sa izvijenim svetlim trepavicama i delikatnim paperjem na svetlucavoj njušci koje je postajalo grublje i pretvaralo se u čekinje oko njenih klempavih ušiju, i sa privlačnim uljastim pogledom tamnosmeđih očiju.

Redman, gradsko dete, retko je viđao živu istinu koja se nalazi iza, ili pre, mesa na njegovom tanjiru. Ova izvanredna pokretna masa svinjetine bila mu je pravo otkriće. Uvideo je lažnost one negativne propagande o svinjama kojoj je dotad verovao, one reputacije koja čini da je i sama reč „svinja“ sinonim gadosti.

Ova krmača bila je prelepa, od svoje hrnjkave njuške do delikatne spirale repa, zavodnica na papcima.

Njene oči gledale su Redmana kao sebi ravnog, diveći se njemu manje nego on njoj.

Ona je bila bezbedna u svojoj glavi, on u svojoj. Bili su jednaki pod svetlucavim nebom.

Izbliza, njeno telo je imalo sladak miris. Videlo se da je neko jutros bio ovde, da ju je oprao i nahranio. Njeno korito, primeti Redman sada, još uvek je bilo prepuno pomija, ostataka jučerašnjeg ručka. Nije to ni pipnula; nije bila proždrljivica.

Činilo se, uskoro, da ga je odmerila dovoljno; uz tiho groktanje okrenula se na svojim gipkim nogama i vratila u svežinu unutrašnjosti. Audijencija je bila završena.

Te večeri otišao je da nađe Lejsija. Dečka su uklonili iz bolničkog odeljenja i prebacili u jednu dronjavu sobu koja je bila samo za njega. Bilo je jasno da ga drugi momci iz njegove spavaonice i dalje napadaju, a alternativa je bila samica. Redman ga nađe kako sedi na tepihu od starih svezaka sa stripovima i zuri u zid. Drečave korice svezaka činile su da njegovo lice izgleda mlečnije nego ikad. Zavoj je nestao sa njegovog nosa, a modrica na nosu je žutela.

Rukovao se sa Lejsijem i gledao gore ka njemu. Od njihovog poslednjeg susreta dogodio se stvarni preokret. Lejsi je bio smiren, čak pokoran. To rukovanje, ritual koji je Redman uveo kad god se sretao sa momcima izvan radionice, bilo je nejako.

„Je li ti dobro?“

Dečko je klimnuo glavom.

„Da li voliš da si sam?“

„Da, gospodine.“

„Moraćeš pre ili kasnije da se vratiš u spavaonicu.“

Lejsi odmahnu glavom.

„Ne možeš večno da ostaneš ovde, znaš.“

„A, to znam, gospodine.“

„Moraćeš natrag.“

Lejsi klimnu glavom. Nekako ta logika kao da nije prodrla do ovog dečka. Odigao je ugao jednog stripa o Supermenu i zapiljio se u prvu stranicu ne čitajući je.

„Slušaj me Lejsi. Želim da se nas dvojica razumemo. Važi?“

„Da, gospodine.“

„Ne mogu da ti pomognem ako me lažeš. Je l' tako?“

„Tako je.“

„Zašto si mi prošle nedelje pomenuo ime Kevina Henesija? Znam da on više nije ovde. Pobegao je, zar ne?“

Lejsi je zurio u trobojnog heroja na stranici.

„Zar ne?“

„On je ovde“, reče Lejsi, vrlo tiho. Dečak je odjednom postao uznemiren. Bilo je to u njegovom glasu, i u načinu kako se njegovo lice složilo samo u sebe.

„Ako je pobegao, zašto bi se vraćao? To meni stvarno ne izgleda mnogo pametno, da li tebi izgleda mnogo pametno?“

Lejsi odmahnu glavom. U njegovom nosu bilo je suza koje su zamućivale njegov govor, ali reči su ipak bile dovoljno jasne.

„Nikada nije otišao.“

„Šta? Hoćeš da kažeš da nije pobegao?“

„Pametan je on gospodine. Ne znate vi Kevina. Pametan je.“

Sklopio je svesku stripa i pogledao gore, ka Redmanu.

„Na koji način pametan?“

„Isplanirao je sve, gospodine. Sve.“

„Moraš biti jasan.“

„Nećete mi verovati. A to je onda kraj, jer mi nećete verovati. On vas sada čuje, on je svuda. Njega nije briga za zidove. Mrtvim ljudima takve stvari kao zidovi nisu nimalo važne.“

Mrtvim. Mala reč, ali oduzela je Redmanu dah.

„On može da dođe i da ode“, reče Lejsi, „kad god želi.“

„Da li ti to kažeš da je Henesi mrtav?“ reče Redman. „Pazi, Lejsi.“

Dečak je oklevao: bio je svestan da hoda po zategnutom konopcu, i da je vrlo blizu mogućnosti da izgubi svog zaštitnika.

„Obećali ste“, reče iznenada, hladno kao led.

„Obećao sam da ti se ništa loše neće desiti. I neće. To sam rekao i to mislim. Ali to ne znači da možeš da mi pričaš laži, Lejsi.“

„Koje laži, gospodine?“

„Henesi nije mrtav.“

„Jeste mrtav, gospodine. Svi oni znaju da jeste. Obesio se. Kod svinja.“

Redmanu su pričali laži mnogo puta, i to eksperti laganja, pa je smatrao da je postao dobar ocenjivač lažova. Znao je sve odajuće znake. Ali ovaj dečak nije pokazivao nijedan od tih znakova. Govorio je istinu, Redman je to osećao u svojim kostima.

Istinu; celu istinu; ništa drugo.

To nije značilo da je ono što on kaže tačno. Samo je govorio ono što je po njegovom uverenju istina. On je verovao da je Henesi mrtav. Time ništa nije bilo dokazano.

„Što bi Henesi bio mrtav...“

„Jeste mrtav, gospodine.“

„Ako bi bio mrtav, kako bi mogao biti ovde?“

Dečko pogleda Redmana bez ijednog traga lukavstva na licu.

„Zar ne verujete u duhove, gospodine?“

Rešenje tako providno da je zbunilo Redmana. Henesi mrtav, a ipak Henesi prisutan. Dakle, Henesi avet.

„Zar ne verujete, gospodine?“

Dečak nije postavljao retorsko pitanje. Želeo je, ne, zahtevao je, razuman odgovor na svoje razumno pitanje.

„Ne, dečko“, reče Redman. „Ne verujem.“

Lejsija kao da nije uznemirilo ovo neslaganje mišljenja. „Videćete“, reče on jednostavno. „Videćete.“

U svinjcu na obodu terena velika, bezimena krmača bila je gladna.

Ocenjivala je ritam dana, a sa njihovim odmicanjem njene želje su rasle. Znala je da je prošlo vreme za bajate splačine u koritu. Drugi apetiti zauzeli su mesto tih prasećih zadovoljstava.

Stekla je apetit, još od onog prvog slučaja, za hranu sa jednom određenom teksturom i rezonancom. Nije to bila vrsta hrane koju bi ona zahtevala sve vreme, nego samo kad je obuzme ta potreba. Zahtev nije veliki: s vremena na vreme žderati i ruku koja te hrani.

Stajala je na kapiji svog zatvora, nemirna od iščekivanja, čekajući i čekajući. Žvalavila je, frktala, a njeno nestrpljenje pretvaralo se u tupi gnev. U susednoj pregradi njeni kastrirani sinovi su, osećajući njenu muku, takođe postali uznemireni. Znali su kakva je njena priroda: opasna. Pa ona je, najzad, pojela dvojicu njihove braće, žive, sveže i vlažne iz njene sopstvene materice.

Onda se začuše zvuci kroz plavi veo sutona, tiho očešavanje nekoga ko prolazi kroz koprive, praćeno mrmorom glasova.

Dvojica momaka primicala su se svinjcu, a u svakom njihovom koraku osećali su se poštovanje i oprez. Zbog nje su bili nervozni, što je bilo i razumljivo. O njenim trikovima bilo je bezbroj priča.

Zar ona ne govori, kad se naljuti, onim posednutim glasom, savijajući svoja debela svinjska usta da bi koristila ukradeni jezik? Zar se ne uzdigne ponekad na zadnje papke, rumena i carska, zahtevajući da najmanji dečko bude poslat u njenu senku da sisa njeno mleko, go kao njen nakot? I zar nije sklona da udara svojim opakim petama o zemlju, sve dok hranu koju su joj doneli ne iseku u kriškice koje će potom stavljati u njene čeljusti držeći jedan po jedan komadić između drhtavog palca i prsta? Sve te stvari ona je radila.

I gore.

Noćas, dečaci su to znali, nisu doneli ono što je želela. Na poslužavniku koji su nosili nije bilo ono meso koje se njoj dugovalo. Ne ono slatko, belo meso koje je zatražila tim svojim drugim glasom, meso koje je, ako poželi, mogla uzeti i silom. Noćas se obrok sastojao prosto od bajate slanine ukradene iz kuhinje. Ona hrana za kojom je ona čeznula, a to je meso koje je bilo gonjeno i prestrašeno tako da je mišić obilato natopljen krvlju, zatim tučeno kao šnicla pod čekićem da bi njoj bilo najukusnije, to meso je bilo pod specijalnom zaštitom. Treba još vremena da to meso bude lepim načinom privedeno klanju.

U međuvremenu, nadali su se da će ona prihvatiti njihova izvinjavanja i njihove suze, i da neće, u svom gnevu, prožderati njih.

Jedan od te dvojice se usrao u gaće pre nego što je stigao do zida svinjca, i krmača ga je namirisala. Njen glas dobi drugačiju boju, jer uživala je u oštrini njihovog straha. Umesto dubokog groktanja, ispuštala je višu, vreliju notu. A ta nota je govorila: znam, znam. Dođite da vam bude suđeno. Znam, znam.

Posmatrala ih je kroz proreze na kapiji: njene oči su svetlucale u mutnoj noći, svetlije od noći zato što su žive, čistije od noći zato što su čeznule.

Mladići kleknuše pokraj kapije, saginjući glave u znak poniznosti. Poslužavnik koji su zajednički držali bio je ovlaš pokriven komadom izmrljanog muslina.

„Dakle?“ reče ona. U njihovim ušima taj glas je bio nepogrešivo poznat. Njegov glas, iz usta svinje.

Stariji dečak, crnac s zečjom usnom, progovori tiho tim sjajnim očima, savlađujući strah najbolje što je mogao:

„Nije ono što si hteo. Žao nam je.“

Drugi dečak, kome je bilo neudobno u njegovim jako ispunjenim pantalonama, promrmlja, takođe, izvinjenje.

„Međutim uhvatićemo ga za tebe. Hoćemo, stvarno. Dovešćemo ti ga vrlo skoro, što skorije možemo.“

„Zašto ne večeras?“ reče svinja.

„Dobio je zaštitu.“

„To je novi nastavnik. Gospodin Redman.“

Krmača kao da je već znala sve to. Pamtila je ono suočenje preko zida, način kako je on u nju zurio kao da je ona nekakav zoološki uzorak. Znači to je njen neprijatelj, taj starac. Imaće ga ona. O, da.

Dečaci su čuli njeno obećanje osvete, i činilo se da su zadovoljni što je taj problem uzet iz njihovih ruku.

„Daj joj meso“, reče mladi crnac.

Onaj drugi ustade, odižući muslin. Slanina je mirisala loše, ali krmača je, svejedno, stvarala mokre zvuke oduševljenja. Možda im je oprostila.

„Ajd sad, brzo.“

Dečko uze prvu krišku slanine između palca i prsta i ponudi je. Krmača diže njušku okrećući glavu postrance i poče da jede, pokazujući svoje žućkaste zube. Kriška brzo nestade. Isto tako i druga, treća, četvrta, i peta.

Šesti i poslednji komad ona uze zajedno sa njegovim prstima, otkidajući ih tako elegantno i brzo da je dečko mogao samo da jaukne dok su njeni zubi odgrizali tanke prste i gutali ih. Povukao je ruku natrag preko zida svinjca i zablenuo se u ovo osakaćenje. Sve u svemu, oštetila ga je samo malo. Nestalo je pola njegovog kažiprsta, zajedno sa vrhom palca. Rane su krvarile brzo, obilato, pljuskajući po njegovoj košulji i njegovim cipelama. Zagroktala je, frknula, i činilo se da je zadovoljna.

Dečak zajauka i pobeže.

„Sutra“, reče krmača preostalom pokorniku. „Ne ovu staru svinjetinu. Mora biti belo. Belo i... čipkasto.“ Smatrala je da je ovo fina šala.

„Da“, reče dečak. „Da, svakako.“

„Bez podbačaja“, naredi ona.

„Da.“

„Ili ja sam dolazim po njega. Da li si me čuo?“

„Jesam.“

„Sam po njega, ma gde se on sakrio. Poješću ga u njegovom krevetu ako želim. Dok spava poješću mu stopala, pa noge, pa jaja, pa kukove...“

„Da, da.“

„Hoću ga“, reče krmača, parajući papkom kroz slamu. „On je moj.“

„Henesi mrtav?“ reče Levertolka, glave još uvek spuštene, jer je pisala jedan od svojih beskonačnih izveštaja. „To je još jedna izmišljotina. Dete sad kaže da je Henesi u Centru, a sledećeg minuta da je mrtav. Ne ume čak ni svoju priču da sredi.“

Bilo je teško osporavati ovu protivurečnost, sem ako čovek prihvati ideju o duhovima onako spremno kao Lejsi. Redman nije ni slučajno nameravao da o tome pokuša da raspravlja sa ovom ženom. Taj deo priče bio je besmislica. Duhovi su gluposti; samo strahovi učinjeni vidljivim. Ali mogućnost da je Henesi počinio samoubistvo izgledala je Redmanu razumnije. Nastavio je sa svojim izlaganjem.

„Onda odakle Lejsiju ta priča, to o Henesijevoj smrti? Izmisliti takvu stvarčicu, to je ipak malo čudno.“

Udostojila ga je jednog podignutog pogleda, a njeno lice bilo je uvučeno u sebe kao puž u svoju kućicu.

„Plodna mašta se ovde podrazumeva. Kad biste čuli priče koje imam na traci: neke su toliko egzotične da bi vam glava pukla.“

„Da li je ovde bilo samoubistava?“

„U mom vremenu?“ Razmišljala je trenutak, držeći pero u vazduhu. „Dva pokušaja. Mislim da ni jedan ni drugi nisu bili sa namerom da se stvarno uspe. Obične provokacije.“

„Da li je Henesi bio jedan od tih?“

Dopustila je sebi malu podsmešljivu grimasu dok je odrečno odmahivala glavom.

„Henesi je bio nestabilan u sasvim drugom pravcu. Smatrao je da će živeti večno. To je bio njegov mali san: Henesi, ničeovski natčovek. Osećao je nešto nalik na prezir prema običnom krdu. Po sopstvenom mišljenju bio je pripadnik jedne posebne vrste. Onoliko daleko iznad nas, običnih smrtnika, koliko i iznad one bedne...“

Znao je da je htela da kaže „svinje“, ali zaustavila se neposredno pre te reči.

„...iznad onih bednih životinja na farmi“, reče ona, spuštajući pogled opet na svoj izveštaj.

„Henesi je provodio vreme na farmi?“

„Ne više nego ma koji drugi dečak“, slaga ona. „Niko od njih ne voli dužnosti na farmi, ali to je deo radnih obaveza. Izbacivanje stajskog đubreta nije osobito prijatan posao. O tome mogu posvedočiti.“

To što je znao da je lagala navelo je Redmana da zadrži za sebe Lejsijev poslednji detalj: da se Henesijeva smrt dogodila u svinjcu. Slegnuo je ramenima i krenuo sasvim drugim pristupom.

„Da li je Lejsi pod lekovima?“

„Dobija nešto sedativa.“

„Da li se momcima koji su se tukli uvek daju sedativi?“

„Samo ako pokušaju da izvode bekstva. Nemamo dovoljno osoblja da nadziremo takve kao što je Lejsi. Ne vidim zašto ste toliko zabrinuti.“

„Želim da on ima poverenja u mene. Obećao sam mu. Ne želim da bude izneveren.“

„Iskreno rečeno, sve ovo ima sumnjivu sličnost sa specijalnim zastupanjem. To je jedan od mnogo dečaka. Nema unikatnih problema, niti neke naročite nade za iskupljenje.“

„Iskupljenje?“ Bila je to čudna reč.

„Za rehabilitaciju, ili kako god odaberete da to nazovete. Gledajte, Redmane, biću iskrena. Postoji opšte osećanje da se vi ovde ne pridružujete timu stvarno.“

„Je l'?“

„Svi imamo osećanje, a mislim da to uključuje i guvernera, da bi trebalo da nas pustite da nastavimo svoj posao onako kako smo navikli. Naučite ga pre nego što počnete da...“

„Da se mešam.“

Klimnula je glavom. „Pa ta reč bi sasvim dobro odgovarala. Stvarate neprijatelje.“

„Hvala na upozorenju.“

„Ovaj posao je dovoljno težak i bez neprijatelja, verujte mi.“

Pokušala je da mu uputi pogled pomirenja, što je Redman ignorisao. Sa neprijateljima može da živi, sa lažovima ne može.

Guvernerova soba bila je zaključana, baš kao i svih dana cele sedmice. Postojala su različita objašnjenja o tome gde je. Sastančenje sa budžetskim telima bilo je, među osobljem, objašnjenje koje se najradije trubilo, ali sekretarica je govorila da ne zna tačno. On vodi neke seminare na univerzitetu, govorio je neko, da bi usmerio neka istraživanja ka problemima popravnih domova. Možda je guverner na nekom od takvih seminara. Ako gospodin Redman želi, može ostaviti poruku, guverner će je dobiti.

Kad se vratio u radionicu, Lejsi ga je čekao. Bilo je već blizu sedam i petnaest: časovi su bili odavno završeni.

„Šta radiš ti ovde?“

„Čekam, gospodine.“

„Šta čekaš?“

„Vas, gospodine. Hteo sam da vam dam pismo, gospodine. Za moju mamu. Da li ćete joj ga dostaviti?“

„Možeš ga poslati kroz uobičajene kanale, zar ne? Daj ga sekretarici a ona će ga poslati. Vama su dozvoljena dva pisma mesečno.“

Lejsijevo lice pade.

„Oni ih čitaju, gospodine. Za slučaj da napišete nešto što ne bi trebalo. A ako napišete, spale ih.“

„A ti si napisao nešto što ne bi trebalo?“

Klimnuo je glavom.

„Šta?“

„O Kevinu. Rekao sam joj sve o Kevinu, šta se desilo s njim.“

„Nisam siguran da si dobro shvatio činjenice o Henesiju.“

Dečko slegnu ramenima. „Istina je, gospodine“, reče on tiho, evidentno više ne mareći da li će ubediti Redmana ili neće. „Istina je. On je ovde, gospodine. U njoj.“

„U kome? O čemu pričaš?“

Možda je Lejsi govorio, kao što je Levertolova sugerisala, iz čistog straha. Redmanovom strpljenju sa ovim dečakom morala je postojati i neka granica, a ovo je stiglo otprilike dotle.

Kucanje na vrata, i jedna pegava individua zvana Slejp se zagleda u njega kroz žičano staklo.

„Uđi.“

„Hitan telefonski poziv za vas, gospodine. U sekretarskoj kancelariji.“

Redman je mrzeo telefon. Neugodna mašina: nikad ne donese dobre vesti.

„Hitan. Ko zove?“

Slejp slegnu ramenima i poče da čačka svoje lice.

„Ostani uz Lejsija, hoćeš li?“

Slejp je izgledao kao da mu se ta perspektiva ne dopada.

„Ovde, gospodine?“ upita on.

„Ovde.“

„Da, gospodine.“

„Osloniću se na tebe, zato, nemoj izneveriti.“

„Neću, gospodine.“

Redman se okrete Lejsiju. Onaj povređeni izgled sada je bio rana. Otvorena, jer, plakao je.

„Daj mi tvoje pismo. Odneću ga u kancelariju.“

Lejsi je tu kovertu bio zagurao u džep. Nevoljno je sada izvuče, i pruži Redmanu.

„Kaži hvala.“

„Hvala, gospodine.“

Hodnici bejahu prazni.

Bilo je vreme za televiziju, i svakonoćno obožavanje te kutije počelo je. Oni će sad biti zalepljeni za crno-beli televizor koji dominira rekreacijskom salom, sedeće tokom jestive kašice krimića i igara i prikaza o ratovima u svetu, čeljusti otvorenih, umova zatvorenih. Zavladaće hipnotisana tišina koju će poštovati celo okupljeno društro sve dok ne naiđe obećanje nasilja ili nagoveštaj seksa. Tada će u sobi izbiti erupcija zvižduka, nepristojnosti, i ohrabrujućih povika, samo da bi opet utonula u sumorno ćutanje tokom dijaloga, dok čekaju na još jedno vatreno oružje, još jedna prsa. Čuo je pucnjavu i muziku, već sad, kako odjekuju niz hodnik.

Kancelarija je bila otvorena, ali sekretarice tamo nije bilo. Moglo se pretpostaviti da je otišla kući. Na časovniku u kancelariji pisalo je osam i devetnaest. Redman podesi svoj časovnik u skladu s tim.

Telefonska slušalica ležala je na svojim kukama. Ko god da ga je bio zvao, umorio se od čekanja, a poruku nije ostavio. Osetio je olakšanje što poziv nije bio toliko hitan da pozivač nastavi da zove, ali, istovremeno, i razočarenje što ne razgovara sa spoljašnjim svetom. Kao Kruso kad vidi jedro a ono samo klizne mimo njegovog ostrva.

Smešno: pa ovo nije zatvor za njega. On može da otpešači napolje kad god zaželi. Izaći će evo baš noćas: i više Kruso neće biti.

Pomislio je na mogućnost da ostavi Lejsijevo pismo na stolu, ali se predomislio. Obećao je da će štititi dečakov interes, pa će to i činiti. Ako bude potrebno, sam će odneti to pismo na poštu.

Ne razmišljajući ni o čemu određenom, pošao je natrag ka radionici. Mutni pramenovi nelagodnosti plovili su kroz njegov sistem, zapušujući njegove reakcije. Uzdasi su sedeli u njegovom grlu, mrštenje na njegovom licu. Ovo prokleto mesto, reče on glasno, ne misleći na zidove i podove, nego na klopke koje su ti zidovi i podovi predstavljali. Osećao je da bi ovde mogao umreti, a da njegove dobre namere budu raspoređene oko njega kao cveće oko mrtvaca, i da niko za to ne sazna, niti da mari, niti da žali. Idealizam je ovde slabost, saosećanje je nerazumno upuštanje. Nelagodnost je sve: nelagodnost i -

Tišina.

To nije bilo u redu. Iako je televizor još uvek praštao i vrištao niz hodnik, pratila ga je tišina. Nigde zvižduka ženskama, nigde podrugljivih dobacivanja.

Redman strelovito pojuri natrag do hola, pa niz hodnik do salona za rekreaciju. U ovom delu zgrade pušenje je bilo dozvoljeno, i osećao se smrad starog cigaretnog dima. Ispred Redmana, buka nekog okršaja nastavljala se nesmanjenom jačinom. Jedna žena je vrišteći izgovorila nečije ime. Neki muškarac joj se odazvao ali je prekinut rafalom. Priče, napola ispričane, visile su u vazduhu.

Stigao je do salona, otvorio vrata.

Obratio mu se televizor. „Lezi!“

„On ima pištolj!“

Još jedan pucanj.

Ta žena, plavuša velikih prsa, dobi metak u srce i umre na pločniku pokraj čoveka koga je volela.

Tragediju niko nije gledao. Salon za rekreaciju bio je prazan, stare fotelje i stolice sa urezanim grafitima razmeštene oko televizora ostadoše da čekaju publiku koja je večeras imala bolju zabavu. Redman krivudavo prođe između stolica i ugasi televizor. Dok je srebrnasto-plava fluorescencija umirala, a kad je uporno treskanje muzike već bilo presečeno i ubijeno, on postade svestan, u sumraku, u tišini, nečijeg prisustva na vratima.

„Ko je?“

„Slejp, gospodine.“

„Rekao sam ti da ostaneš sa Lejsijem.“

„Morao je da ode, gospodine.“

„Da ode?“

„Otrčao je, gospodine. Nisam mogao da ga zaustavim.“

„Proklet da si. Kako to misliš, nisi mogao da ga zaustaviš?“

Redman pođe natrag preko sale, i zape stopalom o jednu hoklicu. Ona zastruga po linoleumu, sitan protest. Slejp se trže.

„Žao mi je, gospodine“, reče on, „nisam mogao da ga uhvatim. Imam loše stopalo.“

Da, Slejp stvarno hramlje.

„Kuda je otišao?“

Slejp slegnu ramenima.

„Nisam siguran, gospodine.“

„Pa seti se.“

„Nije potrebno da gubite živce, gospodine.“

Ovo poslednje „gospodine“ izgovorio je pomućeno: parodija respekta. Redman uvide da ga šaka svrbi da tresne ovog pubertetliju punog gnoja. Redman je bio već na korak od vrata, a Slejp se nije pomicao u stranu.

„Sklanjaj mi se s puta, Slejp.“

„Zaista, gospodine, sada više ni na koji način ne možete da mu pomognete. Otišao je.“

„Rekoh, sklanjaj se.“

Kad je koraknulo napred da odgurne Slejpa u stranu, začulo se škljocanje na visini pupka, i kopilan je već imao nož-skakavac pritisnut u Redmanov trbuh. Vrh noža zagrize u salo stomaka.

„Stvarno nije potrebno da idete za njim, gospodine.“

„Šta to za ime boga radiš, Slejp?“

„Mi se samo nešto igramo“, reče ovaj kroz posivele zube. „U tome nema ničeg stvarno lošeg. Najbolje je ostaviti na miru ono što je već dobro.“

Ispod vrha noža krenula je krv i toplo krivudala silazeći Redmanu u prepone. Slejp se spremao da ga ubije; u to nije bilo sumnje. Kakva god im je to bila igra, Slejp se ovde malo zabavljao za svoj račun. Ovo je bilo poznato pod nazivom „ubijanje nastavnika“. Nožem je i dalje zadirao, infinitezimalno sporo, kroz zid Redmanovog mesa. Mlazić krvi se pretvarao u mlaz.

„Kevin voli da ponekad iziđe i poigra se“, reče Slejp.

„Henesi?“

„Da, ti voliš da nas zoveš po prezimenima, zar ne? To je muževnije, a? To znači da nismo deca nego smo ljudi. Ali Kevin, vidite gospodine, nije sasvim čovek. Nikad nije želeo da postane čovek. U stvari, mislim da je tu ideju mrzeo. Znate zašto? (Nož je sad razdvajao mišiće, sasvim blago.) Smatrao je da ako jednom postaneš čovek, počinješ da umireš: a Kevin je obično govorio da on nikad neće umreti.“

„Nikad umreti.“

„Nikad.“

„Želim da se sretnem s njim.“

„Svako to želi, gospodine. On je karizmatičan. To je doktorkina reč za njega: karizmatičan.“

„Želim da se sretnem sa tim karizmatičnim drugarom.“

„Uskoro.“

„Odmah.“

„Rekao sam uskoro.“

Redman zgrabi šaku sa nožem, u zglavku, tako hitro da Slejp nije imao šanse da zabode nož dublje. Refleks ovog adolescenta bio je spor, možda zbog droge, i Redman se pokaza kao jači. Nož ispade iz šake dok se Redmanov stisak pojačavao, a druga ruka uze Slejpa u daveći zahvat, lako obuhvatajući izmršaveli vrat. Redmanov dlan pritisnu Adamovu jabučicu protivnika, zbog čega Slejp poče da krklja.

„Gde je Henesi? Vodi me do njega.“

Slejpova šaka pronađe Redmanov trbuh i stisnuta u pesnicu udari po rani. Redman opsova, popuštajući stisak, tako da mu Slejp zamalo iskliznu, ali Redman zari koleno Slejpu u prepone, brzo i oštro. Slejp, u agoniji bola, pokuša da se presamiti, ali zahvat oko vrata sprečavao ga je u tome. Koleno polete opet uvis, jače. Pa opet. I opet.

Spontane suze lile su niz Slejpovo lice, krivudajući kroz minsko polje njegovih čireva.

„Mogu da te povređujem dvaput gore nego ti mene“, reče Redman, „pa ako hoćeš da ovo nastavimo cele noći, biću srećan kao dete u pesku.“

Slejp odmahnu glavom, grabeći dah kroz stegnuti dušnik kratkim, bolnim udasima.

„Nećeš više?“

Slejp opet odmahnu glavom. Redman ga pusti i baci niz hodnik tako da Slejp nalete na zid. Cvileći od bola, zgrčenog lica, Slejp skliznu niz zid u fetalni položaj, držeći šake među nogama.

„Gde je Lejsi?“

Slejp poče da se trese: reči se iskotrljaše nekako. „A gde misliš? Uzeo ga Kevin.“

„Gde je Kevin?“

Slejp diže pogled ka Redmanu, zbunjen.

„Zar ne znaš?“

„Da znam ne bih pitao, je l' tako?“

Slejp je, govoreći, počeo, činilo se, da pada napred, ispuštajući bolni uzdah. Redman je u prvi mah mislio da to mladić pada u nesvest, ali Slejp je imao druge ideje. Nož mu se iznenada opet stvorio u ruci, jer Slejp ga je zgrabio s poda, i sad njime zamahnuo ka Redmanovim preponama. Redman iskorakom izbeže taj zamah, ali za dlaku tesno, a Slejp se opet uspravi na noge, zaboravljajući bol. Nož je sekao vazduh tamo-amo, a Slejp je kroz zube šištao šta namerava.

„Da te ubijem, svinjo. Da te ubijem, svinjo.“

Onda jako zinu i povika: „Kevine! Kevine! Pomozi mi!“

Razmasi su bili sve manje precizni, jer je Slejp gubio kontrolu nad sobom, a suze, sline i znoj curili su mu po licu dok se teturao ka izabranoj žrtvi.

Redman odabra momenat i uputi osakaćujući udarac u Slejpovo koleno, i to, činilo mu se, u ono na slaboj nozi. Njegova ocena bila je tačna. Slejp vrisnu, zatetura se unatraške, obrte se oko sebe i nalete licem na zid. Redman prekasno shvati šta je učinio. Slejpovo telo se opuštalo a ruka koja je dotad držala nož, stisnuta između zida i tela, kliznu napolje, okrvavljena, lišena oružja. Slejp ispusti svoj samrtni dah i sruši se teško o zid, zarivajući nož još dublje u sopstvena creva. Bio je mrtav pre nego što je dotakao tlo.

Redman ga prevrte. Nikada se nije navikao na iznenadnost smrti. Nestati tako brzo, kao slika na televizoru. Isključen, prazno. Poruke nema.

Totalna tišina ovih hodnika poče da mu se nameće dok je hodao natrag, ka holu. Posekotina na njegovom stomaku nije bila značajna, a krv je, sama, načinila od njegove košulje krastavi zavoj na tom mestu, lepeći pamuk za meso i začepljujući ranu. Ali ta posekotina mu je sad bila poslednja briga: on je sad imao misterije da razotkriva, ali se osećao nesposobnim da se suoči sa njima. Istrošena, iskorišćena atmosfera ovog mesta navela ga je da se i sam oseti istrošenim i iskorišćenim. Nije se moglo ovde naći ni zdravlja, ni dobrote, ni razuma.

Poverovao je, iznenada, u duhove.

U holu je gorelo samo jedno svetlo, jedna gola sijalica okačena iznad mrtvog prostora. Pod njom on pročita Lejsijevo zgužvano pismo. Reči nabrljane na hartiju delovale su kao šibice prinete trudu njegove panike.

Mama,

dali su me svinji da me pojede. Ne veruj im ako kažu da te nikad nisam voleo, ili ako kažu da sam pobegao. Nisam. Dali su me svinji da me pojede. Volim te.

Stavio je pismo u džep i potrčao iz zgrade, pa preko polja. Sad je već uveliko bio mrak: dubok, bez zvezda; vazduh zagušljivo vlažan. Čak i po danu Redman ne bi mogao sa sigurnošću pronaći putanju ka farmi: u noći, još teže. Vrlo brzo je zalutao, negde između igrališta i drveta. Od glavne zgrade se udaljio suviše a da bi video njenu siluetu iza sebe, a drveće ispred njega je sve bilo međusobno slično.

Noćni vazduh bio je gadan; nigde vetra koji bi osvežio umorne udove. Vazduh je napolju bio nepomičan kao i u zgradi maločas, kao da se ceo svet pretvorio u unutrašnjost jedne zgrade: u jednu zagušljivu sobu pokrivenu plafonom na kome su naslikani oblaci.

Stajao je u mraku, dok mu je krv bubnjala u glavi, i pokušavao da se orijentiše.

Levo od njega, gde je pretpostavljao da bi mogle biti šupe, zatreperi neko svetlo. Očito, svoju poziciju je sasvim pogrešno ocenio. Ta svetlost bila je u svinjcu. Dok je zurio u nju, ocrtala se, naspram svetlosti, silueta sklepanog kokošinjca. Tamo su bile ljudske figure, nekoliko njih; stajale su kao da gledaju neki spektakl njemu još nevidljiv.

Krenuo je ka svinjcu, ne znajući šta da uradi kad tamo stigne. Ako su svi naoružani kao Slejp, i ako svi imaju tako ubilačke namere, onda će ovo biti Redmanov kraj. Ta misao ga nije brinula. Noćas ga je, nekako, privlačila mogućnost da siđe sa ovog zatvorenog sveta. Da siđe i ode.

A postojao je i Lejsi. Posle onog razgovora sa Levertolkom Redman je osetio i trenutak sumnje, kad se pitao zašto mu je toliko stalo do tog dečka. Ta optužba o specijalnom zaštićivanju imala je u sebi i neki prizvuk istine. Da li u njemu postoji nešto željno da vidi Tomasa Lejsija golog pokraj sebe? Zar to nije bio podtekst Levertolkine primedbe? Čak i sada, dok je nesigurno trčao prema svetlostima, mogao je misliti samo na dečakove oči, ogromne, zahtevajuće, kako gledaju duboko u njegove.

Pred njim su bile figure u noći, koje su se, lutajući, udaljavale od farme. Video ih je naspram svetlosti iz svinjca. Da li je već bilo završeno? Načinio je veliki zaokret levo od zgrada da bi izbegao gledaoce koji su napuštali scenu. Nisu galamili; među njima nije bilo ćaskanja niti smeha. Hodali su ujednačeno kroz mrak kao pogrebna povorka, ali svako za sebe, sagnutih glava. Bilo je to jezivo, videti te bezbožne delinkvente obuzete tako dubokim poštovanjem.

Dospeo je do kokošarnika bez susreta sa ma kime od njih.

Oko svinjca se još vrzmalo nekoliko figura. Po zidu krmačinog odeljenja bile su raspoređene sveće, desetine i desetine sveća. Gorele su postojano u nepomičnom vazduhu, bacajući bogatu toplu svetlost na ciglu i na lica nekolicine onih koji su i dalje zurili u misterije svinjca.

Levertolka je bila među njima, takođe i onaj čuvar koji je klečao, prvog dana, pored Lejsijeve glave. Bila su tu i dvojica ili trojica dečaka, čija je lica prepoznavao ali čijih se imena nije mogao setiti.

Zvuk se začuo iz svinjca, zvuk nogu krmače koja se kretala po slami dok su oni zurili u nju. Neko je govorio, ali Redman nije mogao razabrati ko. Glas adolescenta, sa blagim pevuckanjem tokom nekih reči. Monolog toga glasa prestade, a čuvar i jedan od momaka napustiše red, kao da su dobili komandu „voljno“ i okrenuše se da odu u mrak. Redman se privuče nešto bliže. Sad je vreme bilo od bitne važnosti. Uskoro će prvi iz pogrebne kongregacije preći polje i vratiti se u glavnu zgradu. Videće Slejpov leš: dići će uzbunu. On mora naći Lejsija odmah, ako se Lejsi još uopšte može naći.

Levertolka ga ugleda prva. Odvojila je pogled od svinjca i pozdravila ga klimanjem glave; činilo se da nije zabrinuta njegovim pristizanjem. Držala se kao da je njegovo pojavljivanje na ovom mestu bilo neminovno, kao da svi putevi vode natrag na ovu farmu, do kuće sa slamom i do mirisa izmeta. Na neki način to njeno verovanje kao da je bilo razumno. I on je, maltene, počeo da veruje.

„Levertol“, reče on.

Nasmešila mu se, otvoreno. Dečko pokraj nje diže glavu i takođe se nasmeši.

„Jesi li ti Henesi?“ upita on, gledajući tog dečka.

Mladić se nasmeja, Levertolka takođe.

„Nije“, reče ona. „Ne, ne, ne. Henesi je tu.“

Pokazivala je ka svinjcu.

Redman pređe preostalih nekoliko metara do zida svinjca, očekujući ali ne usuđujući se da očekuje, da vidi slamu, krv i Lejsija.

Ali Lejsija tamo nije bilo. Bila je tu samo krmača, velika i sjajnooka kao uvek; stajala je među gomilicama sopstvenog izmeta, a njene ogromne, smešne uši obesile su joj se klempavo preko očiju.

„Gde je Henesi?“ upita Redman, susrećući krmačin pogled.

„Tu“, reče dečko.

„Ovo je svinja.“

„Pojela ga“, reče mladić, smešeći se i dalje. Videlo se da smatra da je ovo divna ideja. „Pojela ga: i on sad govori iz nje.“

Redman požele da se nasmeje. U poređenju sa ovim, Lejsijeve priče o duhovima izgledale su maltene plauzibilno. Ovi njemu pričaju da je svinja avetinjski posednuta.

„Da li se Henesi obesio, kao što je Tomi rekao?“

Levertolka klimnu glavom.

„U svinjcu?“

Još jedno klimanje glavom.

Odjednom ova svinja dobi drugačiji izgled. U svojoj imaginaciji video ju je kako se pruža da onjuši stopala Henesijevog tela koje se trza, osećajući da smrt savlađuje to telo, dok joj već polazi voda na usta od pomisli na to meso. Video ju je kako liže vlagu koja curi iz kože dok to telo trune, lapće je, zatim prvo obazrivo gricka, pa počinje da ždere. Nije bilo teško razumeti kako su dečaci od tog groznog događaja načinili mit: izmislili himne u slavu ove svinje, služili joj kao bogu. Sveće, poštovanje, nameravano žrtvovanje Lejsija: bili su to dokazi bolesti, ali ne čudniji od hiljadu drugih religijskih običaja. Čak je počeo da shvata i Lejsijevu opuštenost, njegovu nesposobnost da se bori protiv sila koje su ga savladavale.

Mama, dali su me svinji da me pojede.

Ne: mama, pomozi mi, spasi me. Samo: dali su me svinji.

Sve je to mogao shvatiti: ovo su deca, mnogi od njih vrlo slabo obrazovani, neki blizu mentalne nestabilnosti, svi podložni sujeverju. Ali to nije objašnjavalo Levertolku. Ona je opet zurila u brlog, i Redman po prvi put primeti da joj je kosa rasuta, puštena po plećima, medne boje pri svetlosti sveća.

„Meni ovo izgleda kao obična, najobičnija svinja“, reče on.

„Ona govori njegovim glason“, reče Levertolka tiho. „Govori drugim jezikom, moglo bi se reći. Uskoro ćete ga čuti. Mog dragog dečaka.“

Onda je shvatio. „Vi i Henesi?“

„Nemojte izgledati tako užasnuto“, reče ona. „Imao je osamnaest godina: kosa crnja od ijedne koju ste ikad videli. I voleo je mene.“

„Zašto se obesio?“

„Da bi večno živeo“, reče ona. „Da nikad ne bi postao čovek pa umro.“

„Šest dana ga nismo pronašli“, reče mladić, maltene šapćući Redmanu u uvo. „A ni tad nije puštala nikog da mu se približi, jer imala ga je samo za sebe. Krmača, hoću reći. Ne doktorka. Vidite, svi su voleli Kevina“, prošaputa on intimno. „Bio je divan.“

„A gde je Lejsi?“

Levertolkin zaljubljeni osmeh se raspade.

„Kod Kevina“, reče mladić. „Tamo gde ga Kevin hoće.“

Pokazao je prstom kroz vrata svinjca. Tamo je, na slami, ležalo telo, leđima okrenuto vratima.

„Ako ga hoćeš, moraćeš da ideš po njega“, reče dečak, i sledećeg časa dečakova šaka je stegla zadnju stranu Redmanovog vrata čvrsto poput mengela.

Krmača je reagovala na ovu iznenadnu akciju. Počela je da gaca po slami, pokazujući beonjače svojih očiju.

Redman je pokušao da zbaci dečakov zahvat sa svog vrata a istovremeno da ga udari laktom u stomak. Dečko uzmače, hvatajući vazduh i psujući, ali Levertolka ga zameni.

„Idi kod njega“, reče ona grabeći Redmana za kosu. „Ako ga hoćeš idi kod njega.“ Njeni nokti zaparaše preko njegove slepoočnice i nosa, za malo promašujući njegove oči.

„Silazi sa mene!“ reče on, pokušavajući da otrese tu ženu sa sebe, ali ona se čvrsto držala, mlatarajući glavom napred-nazad i upinjući se da ga gurne preko zida.

Ono sledeće dogodilo se užasnom brzinom. Njena duga kosa prolete kroz plamen sveće i njena glava poče da gori, a plamen naglo da se diže. Vrišteći za pomoć spotakla se i teško naletela na kapiju. Kapija nije mogla odoleti njenoj težini, popustila je ka unutra. Redman je bespomoćno gledao kako zapaljena žena pada u slamu. Plamenovi se oduševljeno proširiše preko dvorišta svinjca prema krmači, halapljivo gutajući potpalu.

Čak i sada, pod ekstremnim uslovima, svinja je ostala svinja. Nikakvo čudo se nije desilo: ni govor, ni molba, ma kojim jezikom. Životinja se uspaničila dok su je plamenovi opkoljavali, lizala je svoje bokove i trupkala, a vatra je već saterala njenu telesinu u sam ugao. Vazduh se ispuni smradom sagorele slanine. Plamen krenu uz njene bokove i preko njene glave, hitajući kroz čekinje kao prerijski požar kroz travu.

Njen glas je bio glas krmače, njene žalbe su bile žalbe svinje. Histerično groktanje izletalo je iz njenih usana. Zaletela se preko dvorišta i kroz slomljenu kapiju, gazeći pri tom Levertolku.

Telo te krmače, još uvek zapaljeno, bilo je magična stvar u noći dok je, u svom bolu, ludo jurila i krivudala preko polja. Njeni se krici nisu utišavali dok ju je mrak ždrao, nego se činilo da ih eho samo nosi napred-nazad i da ne umeju da nađu izlaz iz zaključane sobe.

Redman prekorači Levertolkino telo obuhvaćeno buktanjem i uđe u svinjac. Slama je gorela svud, bližeći se polako i vratima. Sužavajući oči da bi ih zaštitio od ujedljivog dima, on hitro uteče u zatvoreni deo svinjca.

Lejsi je ležao isto kao i dosad, leđima okrenut ka vratima. Redman ga prevrte. Bio je živ. Bio je budan. Njegovo lice, naduveno od suza i straha, zurilo je nagore sa jastuka od slame, a oči mu bejahu tako raširene da se činilo da će mu iskočiti iz glave.

„Ustaj“, reče Redman, naginjući se nad dečaka.

Lejsijevo malo telo bilo je ukrućeno, i Redman jedva razdvoji njegove udove. Izgovarajući male reči marenja, on navede dečaka da ustane, dok su kovitlaji dima već počinjali da prodiru u kuću za svinje. „Hajde, u redu je, hajde.“

Uspravio se i nešto ga je dotaklo po kosi. Osetio je na licu kišicu crva i digao pogled, pa ugledao Henesija, zapravo ono što je od Henesija ostalo, kako visi obešeno o poprečnu gredu krova svinjca. Henesijeve crte lica bile su nerazumljive, pocrnele i pretvorene u otromboljenu kašu. Telo mu je bilo u visini kukova neujednačeno izgrizeno, odsečeno ujedima, a iz gnjilog leša utroba je visila, stvarajući crvljive namotaje ispred Redmanovog lica.

Da nije bilo gustog dima, smrad ovog leša bio bi strahovit. Ovako je Redman samo osetio gađenje, a gađenje je dalo snagu njegovoj ruci. Izvukao je Lejsija ispod senke leša i izgurao ga kroz vrata.

Napolju slama više nije tako blistavo plamtela, ali, posle boravka u mračnoj unutrašnjosti, Redman ipak poče da žmirka zbog svetlosti vatre i sveća.

„Hajde, momče“, reče on, dižući dečka kroz plamenove. Dečakove oči bile su sjajne kao dugmad, sjajne kao ludilo. Odavale su uzaludnost.

Pređoše preko dvorišta sve do kapije, prekoračujući leš Levertolke, i krenuše u tamu otvorenog polja.

Dečko kao da se, sa svakim korakom koji ga je udaljavao od farme, budio iz svog ošamućenog stanja. Iza njih, svinjac je već bio razbuktala uspomena. Ispred njih, noć je još uvek bila neprobojna kao i ranije.

Redman se trudio da ne razmišlja o svinji. Dosad je već crkla, sigurno.

Ali dok su trčali, u tlu se osećala buka kao da nešto ogromno trči ukorak s njima, zadovoljno da samo drži korak, ali rešeno da ne popušta u gonjenju.

Teglio je Lejsijevu ruku, hitao dalje; zemlja je pod njihovim stopalima bila tvrdo upečena od sunca. Lejsi je sad jecao, još nije izgovarao nijednu reč ali je bar stvarao neki zvuk. Bio je to dobar znak, Redmanu potreban. Ludila je već video dovoljno.

Bez daljih problema stigoše do zgrade. Hodnici su bili podjednako prazni kao kad je izlazio pre jedan sat. Možda još niko nije pronašao Slejpov leš. To je bilo moguće.

Činilo se da niko od dečaka nije raspoložen za rekreaciju. Možda su se tiho odvukli u svoje spavaonice, da nadoknade san izgubljen zbog obožavanja.

Bilo je vreme da se nađe jedan telefon i pozove policija.

Čovek i dečak su hodali niz hodnik ka guvernerovoj kancelariji, držeći se za ruke. Lejsi se opet ućutao, ali izraz njegovog lica više nije bio onako maničan; činilo se da bi uskoro moglo nastupiti očišćenje pomoću suza. Šmrktao je i stvarao male zvuke u grlu.

Njegova šaka jako stisnu Redmanovu, pa se potpuno opusti.

Ispred njih, hol je bio u mraku. Neko je nedavno razbio sijalicu, tako da se još uvek ljuljala blago na svom kablu, osvetljena curenjem tupe svetlosti kroz prozor.

„Hajde. Nemamo se čega plašiti. Hajde, dečko.“

Lejsi se saže ka Redmanovoj šaci i zagrize u meso. Ovaj trik izvede tako brzo da ga Redman ispusti pre nego što je mogao sebe sprečiti u tome, i već je Lejsi pokazivao pete bežeći niz hodnik, udaljavajući se od hola.

Nije bitno. Ne može daleko. Redman po prvi put oseti zadovoljstvo što ovde postoje zidovi i rešetke.

Redman pređe preko zamračenog hola prilazeći sekretarskoj kancelariji. Ništa se nije micalo. Ko god da je razbio sijalicu, sad je bio vrlo, vrlo miran.

Bio je razbijen i telefon. Ne samo polomljen, nego razmrskan na sitne delove.

Redman se vrati istim putem ka guvernerovoj kancelariji. I tamo postoji telefon; neće vandali njega zaustaviti.

Vrata su bila zaključana, naravno, ali Redman je bio spreman za to. Razbio je mrazno staklo prozorčeta na vratima, udarajući laktom, i pružio ruku s druge strane. Tamo nije bilo ključa.

Do vraga sa tim, pomisli on i navali ramenom na vrata. Bila su stameno građena, od jakog drveta, a brava je bila kvalitetna. Dok je popustila, rame ga je počelo boleti, a rana na stomaku se nanovo otvorila. On uđe u sobu.

Pod je bio posut slamom; smrad koji je vladao unutra bio je takav da se svinjac, u poređenju s tim, činio slatkim.

Guverner je ležao iza svog stola, srca prožderanog iz grudi.

„Svinja“, reče Redman. „Svinja. Svinja.“ I govoreći „svinja“ on posegnu rukom ka telefonu.

Zvuk. On se okrete i udarac ga zahvati posred lica, lomeći mu nos i jagodičnu kost. Soba se pretvori u tačkice i izblede.

U holu više nije vladao mrak. Gorele su sveće, činilo se stotine sveća, u svakom uglu, na svakoj ivici. Ali u glavi mu je sve plivalo, a vid mu je bio zamućen od udarca. Mogla je to biti i samo jedna sveća, umnožena čulima koja su slala izveštaje u čiju istinitost se on više nije mogao pouzdati.

Stajao je u sredini arene hola, ne znajući tačno zbog čega je u stanju da stoji, kad su mu noge, koliko je ispod sebe mogao osetiti, bile ukočene i beskorisne. Na periferiji njegovog vidnog polja, onostran svetlosti sveća, mogao je čuti ljudski govor. Ne, ne pravi govor. Nisu to bile baš reči. Bili su to zvuci bez smisla, potekli od ljudi koji su možda bili tamo a možda i ne.

Onda je čuo groktanje, tiho, astmatično groktanje one krmače, i ona se pojavi pravo ispred njega, iz ustalasane svetlosti sveća. Nije više bila ni blistava ni lepa. Njeni bokovi su sad bili ugljenisani, njene dugmetaste oči sasušene, njuška nekako izobličena. Hramala je ka njemu veoma sporo, i, vrlo sporo, figura koja je jahala na njenim leđima postade vidljiva. Bio je to naravno Tomi Lejsi, go kao od majke rođen, tela rumenog i bezdlakog kao u mladog praseta iz njene utrobe, lica lišenog ma kakvog ljudskog osećanja. Njegove oči sad su bile njene, on je vodio ovu veliku krmaču potežući je za uši. A onaj mljackavi zvuk krmače nije izlazio iz njenih nego iz njegovih usta. Njegov glas bio je glas svinje.

Redman izgovori njegovo ime, tiho. Ne „Lejsi“, nego „Tomi“. Činilo se da dečko to nije čuo. Tek sad, kad su mu se svinja i jahač primakli, Redman uvide zašto nije pao na lice. Oko njegovog vrata bio je konopac.

Upravo kad je tu misao pomišljao, omča se zateže i Redmana podigoše u vazduh.

Ne bol, nego strašan užas, gori, mnogo gori od bola, otvori se u njemu, provalija gubitka i žaljenja, i sve što je on bio potonu u nju.

Ispod njega, krmača i dečak zastadoše, ispod njegovih stopala koja su visila i njihala se u vazduhu. Još uvek grokćući, dečak je sjahao sa svinje i sad je čučao pokraj te zveri. Kroz vazduh koji je postajao sve sivlji Redman je video krivinu dečakove kičme, besprekornu kožu na dečakovim leđima, a video je i učvoreni konopac koji je virio između dve polutke dečakove zadnjice, raspleten na kraju. Sasvim nalik na svinjski repić.

Krmača diže glavu, iako njene oči više ništa nisu mogle videti. Dopadala mu se pomisao da ona sada pati, i da će patiti sve dok ne crkne. Ta pomisao bila mu je, maltene, dovoljna. Onda se usta krmače otvoriše, i ona progovori. Nije bio siguran kako te reči dolaze, ali, dolazile su. Dečački glas, pomalo pevuckav.

„Ovo je zversko stanje“, rekao je glas, „jesti i biti pojeden.“

Onda se krmača nasmešila, i Redman je osetio, iako je do tog trenutka verovao da je otupeo na bol, prvi šok bola kad je Lejsi odgrizao komad njegovog stopala; a zatim se dečko popeo, grokćući, uz telo svoga spasitelja, da mu poljupcem okonča život.

SEKS, SMRT I SJAJ ZVEZDA

Dijana provuče naparfimisane prste kroz svetloriđu, dva dana nebrijanu strnjiku na Terijevoj vilici.

„Volim je“, reče ona. „ Čak i ove sede izdanke.“

Volela je ona sve što je bilo u ikakvoj vezi s njim, ili je bar izjavljivala tako.

Kad je on cmokne: volim ovo.

Kad je svlači: volim ovo.

Kad povuče njene gaćice da skliznu: volim, volim, volim ovo.

Pušila mu je sa takvim totalnim entuzijazmom, da je on samo mogao da gleda kako njeno teme, pokriveno pepeljasto-plavom kosom, klimara gore-dole nad njegovim preponama, i da se bogu moli da niko ne doluta baš sad u garderobu. Ona je, ipak, bila udata žena, iako glumica. A ima i on neku suprugu, tamo negde. Ovaj tête-á-tête bi se mogao pretvoriti u sočno parče teksta u nekim od lokalnih novina, dok on, međutim, ulaže toliki trud u smislu sticanja reputacije ozbiljnog reditelja: nema zajebancije, nema materijala za tračeve; samo umetnost.

Ali, ona je svaki put bacala njegove nervne završetke u takvu frku, da su se na njenom jeziku topila čak i razmišljanja o ambiciji. Kao glumica baš nije bila nešto, ali kao pušulja, o joj, bože. Tehnika besprekorna; tempiranje savršeno; znala je, da li instinktom ili zbog silne prakse, tačno kad treba da ubrza ritam i dovede celu stvar do zadovoljavajućeg svršavanja.

Kad je iz ovog momenta izmuzla i zadnju kap, njemu se, maltene, javila želja da aplaudira.

Dabome da je cela glumačka ekipa Bogojavljenske noći u Kalovejevoj produkciji znala za ovu muvačinu. Padao je po koji cinični komentar ako režiser i ona zakasne, oboje, na probu, ili ako ona dođe izgledajući zasićena a on zajapuren. Pokušavao je da je ubedi da obuzda taj svoj pojela-maca-pavlaku izraz koji se širio po celom njenom licu, ali ona jednostavno nije umela tako dobro da glumi. Što je baš super, imajući u vidu njenu profesiju.

Međutim, La Dival (Edvard je insistirao da nju treba tako zvati) nije ni imala potrebu da dobro glumi, ona je bila slavna. Šta ako Šekspira izgovara kao Hijavatu, tras-a-tras-a-tras-a-tras? Šta ako je njeno razumevanje psihologije sumnjivo, logika naopaka, projektovanje lika nedovoljno? Šta ako o poeziji ima pojma koliko i o pristojnosti? Ona je bila zvezda, a to je jednako biznisu.

To joj niko nije mogao oduzeti: njeno ime bilo je lova. U reklamama Elizijum teatra njen pohod u slavu bio je označavan slovima Roman Bold stila, veličine sedam i po santimetara, crnim, preko žute podloge.

„Diana Dival: zvezda Deteta ljubavi“.

Da, Dete ljubavi. Valjda najbljakastija sapunska opera koja se ikad, u celoj istoriji tog žanra, razvlačila preko ekrana ove nacije, svakih sedam dana po dva debela sata loše karakterizacije i glupavih dijaloga, što je imalo za posledicu neprekidnu visoku gledanost i lansiranje, preko noći, glavnih glumaca te serije u televizijsko lažno-draguljno nebo, gde su postali blistave zvezde. Najblistavija među blistavima: Diana Dival.

Možda nije bila rođena da glumi u klasici, međutim, Isusa mu, ala je donosila pare. A vremena su sad malo takva, da u pozorišta malo ko ide, elem, jedino je važno koliko će snobova doći da sedne u ta sedišta.

Kalovej se već bio pomirio sa faktom da ovo neće biti za sva vremena najbolje izvođenje Bogojavljenske noći, ali ako bi ova produkcija bila uspešna, za šta, sa Dianom u ulozi Viole, postoje svi izgledi, moglo bi se dogoditi da se njemu otvore izvesna vrata na Vest Endu. Osim toga, rad sa obožavajuće nezasitom gospođicom D. Dival imao je i nekih dobrih strana.

Kalovej je povukao nagore svoje pantalone od serža i pogledao dole, ka njoj. Upravo mu je upućivala taj njen pridobijajući osmeh, onaj koji je koristila u sceni sa pismom. Izraz broj pet u Divalkinom repertoaru, negde između devičanskog i materinskog.

Uzvratio je jednim od osmejaka iz svog sopstvenog repertoara, malim, volećim pogledom koji je prolazio kao pravi na daljini od jednog metra. Onda je osmotrio svoj časovnik.

„O, bože, kasnimo, slađana.“

Olizala je usne. Da li joj se taj ukus stvarno toliko sviđao?

„Idem da sredim kosu“, reče ona, ustajući i bacajući pogled u dugo ogledalo pokraj tuša.

„Da.“

„Jesi li o-kej?“

„Ne bi' mog'o bolje biti“, uzvrati on. Poljubio ju je ovlašno u vrh nosa i ostavio je da se doteruje sama.

Na putu ka pozornici, šmugnuo je u mušku garderobu da popravi odeću na sebi i da prigasi goruće obraze hladnom vodom. Seks je uvek izazivao izdajuće mrlje na njegovom licu i gornjem delu prsa. Saginjući se da pljusne vodu na sebe, Kalovej je kritički proučio svoje crte u ogledalu nad lavaboom. Posle trideset šest godina odbijanja znakova starenja od sebe, on je počinjao da izgleda kao čovek svojih godina. Nije više bio vodeći mladić. Primećivala se neosporna podnadulost ispod njegovih očiju, podnadulost koja nije imala nikakve veze sa neispavanošću; videle su mu se i bore na čelu i oko usta. Nije više izgledao kao wunderkind; tajne njegovog razvratnog života bile su mu ispisane svuda po licu. Preterivanja u pogledu seksa, cuganja i ambicije; frustracije čoveka koji je imao aspiracije, i koji je toliko puta propustio, uvek samo za malo, glavnu šansu. Kako li bi izgledao, pomisli on gorko, da se zadovoljio time da bude nepreduzimljivi niko, Brehtu posvećen, koji bi radio u nekom sporednom repertoarskom pozorištu, gde bi svake večeri garantovano dolazilo deset oduševljenih poklonika? Imao bi verovatno facu glatku kao bebino dupe, većina ljudi u socijalno angažovanim teatrima imaju taj izgled. Prazan i zadovoljan, pogled jadne krave.

„Jest, čovek plaća što plaća i bira kako bira“, reče on sebi. Poslednji put je pogledao ispijenog anđela u ogledalu, pomišljajući da, bez obzira na bore, žene ni sad ne mogu da mu odole; onda je otišao da se suoči sa iskušenjima i jadima trećeg čina.

Na pozornici je bila u toku vruća debata. Njihov drvodelja, po imenu Džejk, bio je napravio dve žive ograde za Olivijin vrt. Tek ih je trebalo pokriti lišćem, ali i ovako su izgledale impresivno, protegnute celom dubinom pozornice, sve do ciklorame, na kojoj će ostatak vrta biti naslikan. Ništa simbolizam i ti sistemi. Bašta je bašta: zelena trava, plavo nebo. Tako to publika voli severno od Birmingema, a Teri je imao i određene simpatije za njen prosti ukus.

„Teri, dragi.“

To ga je Edi Kaningem dohvatio za šaku i lakat i poveo u sred sukoba.

„U čemu je problem?“

„Teri, dragi, nije moguće da ozbiljno hoćeš ovo sa tim jebanim (to je sa jezika sišlo sa spoticanjem: jebanim) živim ogradama. Reci ujka Ediju da ne misliš ozbiljno, pre nego što me strefi nervni napad.“ Edi pokaza prstom ka ogradama. „Mislim, vidi ih.“ Dok je to izgovarao, tanki mlazić pljuvačke zašištao je kroz vazduh.

„U čemu je problem?“ upita Teri opet.

„Problem? Blokira, dragi, blokira. Razmisli o tome. Probali smo celu ovu scenu tako da ja skakućem gore-dole k'o zec u martu. Gore desno, dole levo, al' to ne može ako ja ne mogu da zalazim iza. A vidi! Te jebane stvari su tačno prislonjene uz kulise.“

„Pa Edi, moraju biti, radi iluzije.“

„Ama ne mogu da zađem iza njih, Teri. Valjda uviđaš moju poentu.“

On poče da apeluje na nekolicinu drugih na pozornici: na drvodelje, dvojicu tehničara, troje glumaca.

„Mislim... prosto vremena nema.“

„Edi, premestićemo blokove.“

„O.“

Time su njegova jedra ostala bez vetra.

„Ne?“

„Hm.“

„Mislim, to bi valjda bilo najlakše, a?“

„Da... samo mi se sviđalo...“

„Znam.“

„E, pa. Što mora, mora. A kroket?“

„Sečemo i to.“

„Sve ono muvanje sa maljevima za kroket? Ono raskalašno?“

„Sve to mora da otpadne. Izvinjavam se, nisam o ovome bio promislio. Nisam mislio ispravno.“

Edi se poče uvijati.

„Uvek ti, dragi, misliš ispravno...“

Sitna kikotanja. Teri dopusti da to tako prođe. Edijeva kritika bila je u jednoj stvari tačna: on nije na vreme razmotrio probleme konstruisanja tih živih ograda.

„Žao mi je zbog tog raskalašnog, ali nemoguće je to smestiti.“

„Pa ne bi zakinulo nikom drugom od uloge, siguran sam“, reče Edi. Bacio je pogled preko Kalovejevog ramena ka Diani, onda se zaputio ka oblačionici. Izlazi razljućeni glumac, kroz levu stranu pozornice. Kalovej nije učinio nikakav pokušaj da ga zaustavi. Pogoršao bi situaciju znatno, ako bi mu pokvario ovo odlaženje. Samo je dahnuo jedno tiho „O, Isuse“ i prevukao celom širinom šake preko lica, nadole. Eto šta je fatalna slabost njegove profesije: glumci.

„Hoće li neko otići da ga vrati?“ reče on.

Tišina.

„Gde je Rajan?“

Iznad te problematične živice izviri zanaočarena faca menadžera pozornice.

„Pardon?“

„Rajane, dragi — hoćeš li molim te odneti šolju kafe Ediju i privoleti ga da se vrati u naručje porodice?“

Rajan rastegnu lice u grimasu koja je govorila: ti si ga uvredio, idi ti pa ga privoljevaj. Ali Kalovej je već imao iskustva u dodavanju upravo ove vrste kofe drugima: postao je, štaviše, velemajstor u tome. Jednostavno je zurio u Rajana, i time ga izazivao da otvoreno odbije, ako sme; najzad je Rajan oborio pogled i klimnuo glavom.

„Naravno“, reče turobno.

„To je dobar čovek.“

Rajan mu dobaci pogled pun optuživanja, i ode da juri Eda Kaningema.

„Nema predstave bez Belča“, reče Kalovej, nastojeći da malčice zagreje atmosferu. Neko mu uzvrati jednim „hmm“ i mali polukrug posmatrača poče da se razilazi. Šou je završen.

„O-kej, o-kej“, reče Kalovej, prikupljajući krhotine. „Aj' da radimo. Krećemo od vrha scene. Diana, spremna?“

„Da.“

„O-kej. Je l' krećemo?“

Okrenuo je leđa Olivijinoj bašti i glumcima, koji su čekali, samo da bi sredio misli. Bila su uključena samo pozornična radna svetla, auditorijum je bio u tami. Gledalište je drsko zevalo ka njemu, red za redom praznih sedišta: zabavi nas ako možeš. Ahhhh, usamljenost onoga koji režira sa daljine. U ovom poslu nailazili su i dani kad je pomisao na život knjigovođe počinjala da izgleda kao ispunjenje za kojim čeznuti treba silno, ako tako parafraziramo princa od Danske.

Među bogovima Elizijuma neko se pomače. Kalovej diže pogled sa svojih sumnji i zapilji se kroz tamni vazduh. Da li se to Edi smestio u sam zadnji red? Ne. Sigurno ne. Kao prvo, nije još imao ni vremena da se popne čak tamo.

„Edi?“ Kalovej pozva, stavljajući šaku kao štit iznad očiju. „Jesi to ti?“

Uspeo je, jedva, da uoči tu figuru. Nije figura, dve su figure. Dvoje ljudi, pomiču se postrance duž zadnjeg reda, približavaju se izlazu. Ko god da je, Edi sigurno nije.

„Ono tamo nije Edi, a?“ reče Kalovej, okrećući se nazad u lažnu baštu.

„Nije“, odvrati neko.

To je rekao Edi. Vratio se na pozornicu, naslonio se na jednu od živih ograda, cigareta mu je bila stisnuta između usana.

„Edi...“

„U redu je“, reče glumac, tonom dobre volje. „Nemoj ponizno da moliš. Ne mogu da podnesem da gledam kad lep čovek ponizno moli.“

„Videćemo ako se ono raskalašno sa maljevima može ubaciti negde nekako“, reče Kalovej, jako željan da istupi pomirljivo.

Edi odmahnu glavom, i lakom kretnjom otrese pepeo sa cigarete.

„Ne treba.“

„Ne, stvarno...“

„Ma i onako nije dobro uspevalo.“

Vrata Velikog kruga škriputnuše malo, zatvarajući se za tim posetiocima. Kalovej se nije trudio da se osvrće. Ko god da su bili, otišli su.

„Bio je neko u kući danas, popodne.“

Hamersmit diže pogled sa kolona cifara u koje je dotad zurio.

„A?“ Njegove obrve bile su erupcije dlaka debelih poput žice, dlaka koje kao da imaju ambiciju da postanu nešto više. Sad su se uzvile visoko nad Hamersmitove sićušne oči, pokazujući iznenađenje, očito lažno. Poče čupkati svoju donju usnu prstima požutelim od nikotina.

„Ima li ikakve ideje ko je to mogao biti?“

Čupkao je dalje, zureći neprestano u mlađeg čoveka: na faci, neskriveni prezir.

„Je li to problem?“

„Samo hoću da znam ko je to ulazio da gleda probu, ništa više. Mislim da apsolutno imam pravo da pitam.“

„Apsolutno pravo“, reče Hamersmit, klimajući glavom malčice i oblikujući usne u bledi luk.

„Pričalo se da bi mogao doći neko iz Narodnog“, reče Kalovej. „Moji agenti su nešto spremali. Jednostavno neću da iko ulazi bez mog znanja. Naročito ako je neko važan.“

Hamersmit je već bio zadubljen, nanovo, u brojke. Glas mu je bio umoran.

„Teri: ako dođe neko sa Južne obale da osmotri tvoj opus, obećavam ti da ćeš ti prvi biti informisan. U redu?“

Rečenična melodija bila je prokleto neučtiva. Kao: ajd-sad-beži-mali. Kaloveja je svrbela šaka da ga tresne.

„Hamersmit, neću da neko gleda probe ako to ja ne odobrim. Čuješ? I hoću da znam ko je bio danas.“

Menadžer uzdahnu teško.

„Veruj mi, Teri“, reče on, „to ne znam ni ja. Predlažem da pitaš Telalu — bila je popodne u prednjem delu kuće. Ako su neki ušli, ona ih je valjda videla.“

Još jedan njegov uzdah.

„U redu... Teri?“

Kalovej dopusti da stvari ostanu na tome. Podozrevao je štošta u vezi sa Hamersmitom. Taj čovek nije mario za pozorište ni koliko za govno, i svaki put je tu činjenicu apsolutno jasno stavljao do znanja; govorio je glumljenim tonom iscrpljenosti kad god bi se pomenulo ma šta osim novca, kao da su estetska pitanja njemu ispod časti da ih i primeti. Imao je, osim toga, jednu reč, koju je glasno primenjivao, i za glumce i za režisere: leptirovi. Čuda za jedan dan. U Hamersmitovom svetu samo su pare bile večne, a teatar Elizijum je stajao na prvoklasnoj lokaciji, na zemljištu iz koga čovek može izvući fini profit ako svojim kartama igra kako treba.

Kalovej je bio siguran da bi Hamersmit već sutra prodao pozorište, kad bi samo mogao izmanevrisati da do toga dođe. Satelitskom naselju poput Rediča, koje raste kao što je Birmingem rastao, nisu potrebna pozorišta, nego kancelarije, hipermarketi, magacini; potreban mu je, po rečima opštinara, rast kroz investiranje u novu industriju. Takođe su mu potrebne nove prvoklasne lokacije za podizanje te industrije. Puka umetnost, kakva god da je, ne može preživeti u suočenju sa tim pragmatizmom.

Telala nije bila u biletarnici, a ni u foajeu, niti u Zelenoj sobi.

Iritiran kako Hamersmitovom neuglađenošću, tako i nestankom Telale, Kalovej se vratio u gledalište, da uzme sako i da ode da se napije. Proba je bila završena, glumci odavno otišli. Gole žive ograde izgledale su, iz zadnjeg reda prednje polovine partera, nekako sitne. Možda im treba dodati još dvadesetak santimetara. On nađe u džepu jedan program i napisa belešku na njegovoj poleđini: Živice, veće?

Zvuk nečijeg koraka nagna ga da digne pogled, kad, tamo, neko ušao na pozornicu. I to glatko uplovio kroz centar zadnjeg dela pozornice, tamo gde se živice sastavljaju. Kaloveju taj čovek nije bio poznat.

„Gospon Kalovej? Gospon Terens Kalovej?“

„Da?“

Posetilac priđe preko pozornice, sve do mesta gde bi, u jednom ranijem dobu, bio, blizu ruba, postavljen niz prizemnih svetiljki, i tu stade, gledajući u salu.

„Izvinjavam se što prekidam Vaše razmišljanje.“

„Nema problema.“

„Samo sam par reči hteo.“

„Sa mnom?“

„Ako ste voljni.“

Kalovej siđe do prvih redova, procenjujući neznanca.

Tip je od glave do pete bio obučen u razne nijanse sivog. Sivo odelo od kamgarna, sive cipele, siva kravata. Popisano elegantan, bio je Kalovejav prvi nemilosrdni rezime. Ipak, taj čovek je davao utisako impresivne figure. Obod njegovog šešira bacao je takvu senku da mu je bilo teško razaznati lice.

„Dozvolite da se predstavim.“

Bio je to ubedljiv glas, kultivisan. Idealan da ide uz reklame: možda spotove za sapun. Posle Hamersmitovog nevaspitanja, taj glas je dolazio kao dah dobre odgajenosti.

„Zovem se Ličfild. Ali, ne očekujem da to mnogo znači čoveku koji je u Vašim nežnim godinama.“

Nežne godine: lepo, lepo. Možda u njegovom licu još ima nečeg vunderkindskog.

„Jeste li Vi kritičar?“ upita Kalovej.

Smeh koji poče dopirati ispod besprekorno povijenog ruba šešira bio je prepun zrele ironije.

„Za ime Isusovo, ne“, odvrati Ličfild.

„U tom slučaju, žalim, ali ne uspevam se setiti.“

„Nema potrebe za izvinjenjima.“

„Jeste li Vi bili u kući danas popodne?“

Ličfild je to pitanje ignorisao. „Shvatam da ste zauzet čovek, gospon Kalovej, i ne želim da arčim Vaše vreme. Teatar je i moj, kao i Vaš, biznis. Mislim da se moramo smatrati saveznicima, iako se nikada ranije nismo sreli.“

A-ha, veliko bratstvo. Od toga je Kalovej dobijao želju da pljune; od tih dobro znanih nabacivanja po liniji sentimentalnosti. Kad samo pomisli na broj tih takozvanih saveznika koji su mu, vedro, sručili nož u leđa; i, zatim, na dramske pisce čija dela je on ocrnio, i na glumce koje je upropastio po jednom olako izrečenom dosetkom. Prokleto neka je bratimljenje, ide svako-protiv-svakog, kao i u svim profesijama sa prevelikim brojem onih koji bi hteli da se njima bave.

„Moja zainteresovanost za Elizijum“, nastavljao je Ličfild, „je, znate, nešto trajno.“ Nekako je čudno naglasio reč trajno — zazvučalo je pogrebno. Kao večno boravište.

„Je l' te?“

„Da, proveo sam mnogo sretnih sati u ovom pozorju, tokom niza godina, i, iskreno rečeno, sa bolom primam ove teške vesti.“

„Koje vesti?“

„Gospon Kalovej, moram Vas informisati da će Vaša Bogojavljenska noć biti poslednja produkcija koju će ovaj teatar ikada videti.“

Ta izjava nije bila osobito veliko iznenađenje, ali je, ipak, zabolela; unutrašnji trzaj nelagodnosti odrazio se, nesumnjivo, i na Kalovejevom licu.

„Ahhh... niste znali. I mislio sam da ne znate. Artiste uvek drže u neznanju, zar ne? To je satisfakcija koje se nikad ne odriču pristaše Apoloiona. Osveta knjigovođe.“

„Hamersmit“, reče Kalovej.

„Hamersmit.“

„Kopile.“

„U njegov klan nikad ne možemo imati poverenja, što, međutim, verovatno i nije potrebno da Vam kažem.“

„Sigurni ste da će biti zatvaranje?“

„Dapače. On bi to i sutra, kad bi mogao.“

„Ali zbog čega? Radio sam Stoparda ovde, Tenesi Vilijamsa — uvek punio salu. Nema logike.“

„Finansijski ima izvrsne logike, bojim se, pa ako razmišljate u ciframa, kao što Hamersmit čini, ne može se ničim odbiti napad jednostavne aritmetike. Elizijum zalazi u starost. Mi svi zalazimo u starost. Škripućemo. Osećamo svoje godine u zglobovima: obuzima nas instinkt da legnemo i da nas nema.“

Da nas nema: glas melodramatično utanjen, šapat čežnje.

„Kako ste saznali?“

„Dugi niz godina sam član povereničkog odbora ovog teatra, a od kad sam otišao u penziju živo sam se postarao da — kako se ono kaže? — da mi uvo bude prislonjeno na tlo. Teško je, u ovoj epohi, evocirati trijumfe koje je ova pozornica videla...“

Njegov glas se pretopi u tišinu: zanos uspomenama. I to, činilo se, pravi a ne glumljeni.

Onda, tonom opet poslovnim: „Ovo pozorište će uskoro umreti, gospon Kalovej. Vi ćete prisustvovati poslednjim obredima, iako ništa niste krivi. Smatrao sam da treba da budete... upozoreni.“

„Hvala. Cenim to. Recite mi, da li ste ikada bili glumac?“

„Šta Vas navodi na takvu pomisao?“

„Glas.“

„Za pedeset posto previše retoričan, znam. To je kletva koja na meni leži, bojim se. Ne mogu, praktično, ni šoljicu kafe da zatražim a da ne zazvučim kao Lir u oluji.“

Nasmejao se od sveg srca, na svoj račun. Kaloveju poče da se dopada ovaj drugar. Možda je izgledao malo arhaično, možda i malčice apsurdno, ali njegovi maniri su bili tako punokrvni da je to počelo da pali Kalovejevu imaginaciju. Ličfild se nije izvinjavao što voli pozorište, kao što to rade tako mnogobrojni pripadnici te profesije, ljudi koji daskama hodaju smatrajući ih drugostepenim po vrednosti, ljudi čije su duše prodate filmu.

„Malčice sam, priznaću, probao da se bavim tom umetnošću“, poveri mu Ličfild, „ali bojim se da ja za nju jednostavno nemam fizičke izdržljivosti. Dok, je, međutim, moja supruga...“

Supruga? Kalovej je bio iznenađen da Ličfild ima ijednu heteroseksualnu kost u svom telu.

„... Konstancija igrala ovde ne jednom, i to, mogu reći, vrlo uspešno. Pre rata, dabome.“

„Žali bože da se ovo zatvori.“

„Uistinu. Ali ne postoje nikakva čuda u poslednjem činu koja bi se mogla izvesti, bojim se. Elizijum će biti gomila ruševina kroz šest nedelja, i to je kraj. Samo sam želeo da znate da ovu finalnu produkciju posmatraju i izvesni interesi koji nisu sirovo komercijalni. Smatrajte nas anđelima zaštitnicima. Želimo Vam dobro, Terens, svi mi Vam želimo dobro.“

Bilo je to istinsko osećanje, jednostavno kazano. Kalovej je bio dirnut zainteresovanošću ovog čoveka, osećao se njome pomalo i ukoren. Jer, njegove ambicije u smislu stepenik za gaženje dalje time su dopadale u ne-baš-laskavu perspektivu. Ličfild nastavi: „Nama je stalo da vidimo da ovaj teatar svoje dane okonča u prikladnom stilu, a onda da umre dobrom smrću.“

„Prokleta sramota.“

„Za žaljenje je daleko prekasno. Trebalo je da nikada ne odustanemo od Dionisija u korist Apola.“

„Šta?“

„Nikad da se ne prodamo knjigovođama, legitimnosti, onima koji su kao gospon Hamersmit, čija duša, ako postoji, ne može biti veća od nokta na mom prstu, i mora biti siva poput leđa stenice. Trebalo je, smatram, da imamo onu hrabrost koju smo i dočaravali. Da služimo poeziji i živimo pod zvezdama.“

Kaloveju te aluzije nisu bile baš sasvim jasne, ali je osećao njihovo generalno usmerenje, i poštovao to.

Iza pozornice, levo, začu se Dianin glas, koji preseče ovu svečanu atmosferu kao nož od plastike.

„Teriiić? Jesi tu?“

Čarolija je bila razbijena; Kalovej nije bio svestan koliko je jako hipnotičko dejstvo Ličfildovog prisustva dok taj glas nije uleteo između njih dvojice. Slušati Ličfilda bilo je kao da te uljuljkuje dobro znano naručje. Ličfild priđe samom rubu pozornice, spuštajući glas do zavereničkog jakog šapata.

„Na kraju, samo još nešto, Terens...“

„Da?“

„Vaša Viola. Nema, ako ćete oprostiti što ja na to ukazujem, one specijalne kvalitete koji su potrebni za tu rolu.“

Kalovej suzdrža vatru.

„Znam“, nastavi Ličfild, „da su u tim stvarima lične lojalnosti jače od iskrenog priznavanja istine.“

„Ne“, reče Kalovej, „u pravu ste. Ali ona je popularna.“

„Bilo je popularno i da se nahuškaju psi na vezanog medveda, Terens.“

Svetli osmeh raširio se ispod ruba šešira, i tu, u senci, stvorio utisak nacerenosti.

„Samo se šalim“, reče Ličfild, čiji je promukli šapat sad prešao u tihi smeh. „Medvedi umeju da budu šarmantni.“

„Teri, tu si ti.“

Pojavila se Diana, između kulisa, preterano kitnjasto obučena kao i obično. Neugodna konfrontacija se, očigledno, približavala. Ali Ličfild je već hodao duž lažne perspektive tih živica, ka zadnjoj kulisi.

„Tu sam ja“, reče Teri.

„A ko je to bio s kim si pričao?“

Ali Ličfild je već postigao svoj exit sa scene; izveo je to isto onako glatko i tiho kao i raniji enter. Diana ga čak nije ni videla kako odlazi.

„Ma, samo neki anđeo“, reče Kalovej.

Prva kostimirana proba nije bila, kad se sve uzme u obzir, onoliko loša koliko je Kalovej očekivao: bila je neizmerno gora. Šlagvorti neshvaćeni, dekor zagubljen, ulasci na pozornicu u pogrešno vreme; komični delovi nategnuti i mukotrpni; gluma ili beznadežno pompezna, ili omalovažavajuća. Ova Bogojavljenska noć je potrajala, činilo se, godinu. Na pola trećeg čina Kalovej baci pogled na sat, i uvide da bi već bila završena i integralna verzija Magbeta.

Sedeo je u prednjem delu partera, glave zarivene u šake, zadubljen u razmišljanje o razmerama posla koji ga tek čeka ako ova produkcija treba da postane iole dobra. Ne po prvi put u radu na ovoj predstavi osetio se bespomoćnim pred problemom podele uloga. Šlagvorti se mogu čvršće uvežbati, razmeštaj predmeta na sceni može se doterati u red, ulaženje se može ponavljanjem urezati u memoriju. Ali loš glumac je loš glumac je loš glumac. Može Kalovej do sudnjeg dana da se maltretira oko sređivanja i pritezanja, ali ne može da napravi svileni novčanik od svinjskog uva koje se zove Diana Dival.

Veštinom prave akrobatkinje uspevala je da izbegne isticanje ma čega važnog, da ignoriše svaku šansu za pokretanje emocija publike, da poništi sve nijanse značenja koje je uporni pisac te drame pokušao da ispreči ispred nje. Bila je to gluma junački dosledna u svojoj nesposobnosti, gluma koja je delikatnu karakterizaciju, koju je Kalovej sa toliko muke pokušavao da izgradi, srozala na cičanje u jednoj jedinoj noti. Ova Viola bila je kašica iz sapunske opere, manje ljudska od tih živica, i otprilike jednako zelena.

Kritičari će je iskasapiti.

Još gore: Ličfild će biti razočaran. Na njegovo ne malo iznenađenje, dejstvo Ličfildove posete nije izbledelo: Kalovej nikako nije zaboravljao njegovo glumačko projektovanje ličnosti, njegovo zauzimanje poza, njegovu retoriku. Sve to ga je dirnulo dublje nego što je bio spreman da prizna, a pomisao da će ovakva Bogojavljenska noć, sa ovom Violom, biti labudova pesma Elizijuma, Ličfildu toliko dragog, uznemiravala ga je i postiđivala. Činilo se da u tome ima neke nezahvalnosti.

Dovoljno puta su njega upozoravali na terete koje reditelj mora nositi, i pre nego što se ozbiljno upetljao u tu profesiju. Njegov dragi pokojni guru u Glumačkom centru, Velbilavid (onaj sa staklenim okom) govorio je Kaloveju od početka:

„Reditelj je najusamljeniji stvor na ovoj božjoj Zemlji. On zna šta je u predstavi dobro i šta loše, ili bi trebalo da zna ako je vredan svoje soli; te informacije mora da nosi u sebi, i da nastavi da se osmehuje.“

U ono doba činilo se da to nije teško.

„U ovom poslu nije pitanje kako postići uspeh“, govorio je Velbilavid, „nego kako se ne sjebati.“

A to su, pokazalo se, bili dobri saveti. Mogao je i sad da vidi Velbilavida kako prinosi tu mudrost na poslužavniku, dok mu ćelava glava sija, a oko, ono živo, iskriči ciničnim oduševljenjem. Niko na svetu, razmišljao je Kalovej, ne voli teatar strastvenije nego Velbilavid, i niko poraznije ne kritikuje teatarske pretencioznosti.

Tek oko jedan sat ujutro dobauljali su do završetka svoje jadne kostimirane probe, uporedili beleške, i razišli se, utučeni i kivni jedni na druge, u noć. Kalovej noćas nije imao ni najmanje želje da se druži sa njima: neće biti pića u sitne sate u gajbi ove ili one osobe, niti uzajamne ego-masaže. On je trenutno bio stanar svog sopstvenog oblaka sumornosti, koji ne bi mogao biti raspršen vinom, ženama ili pesmom. Jedva je uspevao da natera sebe da pogleda Diani u facu. Njegove beleške u vezi nje, emitovane javno pred ostatkom glumačke ekipe, bile su vrlo oštre. Od čega, naravno, neće moći da bude neke posebne koristi.

U foajeu je sreo Telalu, koja se još uvek držala čilo iako je davno prošlo vreme za odlazak starih dama u krevet.

„Je l' ti zaključavaš noćas?“ upita je on, više da bi nešto rekao nego iz stvarne želje da sazna.

„Uvek ja zaključavam“, reče ona. Imala je znatno više od sedamdeset godina: prestara za posao prodavačice karata, ali previše žilava da bi mogla biti lako pomaknuta odatle. Ali, sve je to sad u oblasti akademskih pitanja, zar ne? On se zapita kako će ona odreagovati kad čuje vesti o ukidanju. Od toga će njeno krto srce verovatno prepući. Šta je ono Hamersmit jednom prilikom njemu rekao — Telala je u ovom pozorištu još od svoje petnaeste godine?

„Dobro, laku noć, Telala.“

Klimnula mu je glavom, minimalno, kao i svaki put. Onda je pružila ruku i dohvatila ga za mišicu ruke.

„Da?“

„Gospodin Ličfild...“ poče ona.

„Šta s njim?“

„Proba mu se nije dopala.“

„Bio je unutra, noćas?“

„Ooo, daaa“, reče ona kao da je Kalovej imbecil što pomišlja da bi moglo biti drugačije. „Jašta nego je bio.“

„Nisam ga vidio.“

„Pa... nije bitno. Nije bio baš zadovoljan.“

Kalovej pokuša da zvuči indiferentno.

„Tu se ništa ne može.“

„Tvoj šou je vrlo blizak njegovom srcu.“

„To mi je jasno“, reče Kalovej, izbegavajući Telaline optužujuće poglede. Ionako je već bilo mnogo stvari zbog kojih on noćas neće moći da zaspi, nije potrebno da mu još i njeni razočarani tonovi odzvanjaju u ušima.

Oslobodio je ruku i krenuo ka vratima. Telala ne pokuša da ga zaustavlja. Samo reče: „Trebalo je da vidiš Konstanciju.“

Konstancija? Gde je to već čuo? A, pa da, Ličfildova žena.

„Bila je predivna Viola.“

Bio je odveć umoran da se sad rastužuje zbog mrtvih glumica; a ona je mrtva, je l' tako? On je rekao da je mrtva? Je l' rekao?

„Predivna“, reče Telala opet.

„Laku noć, Telala. Vidimo se sutra.“

Baba nije odgovorila. Ako je uvređena zbog njegovog ponašanja kao da hoće da je se otrese — pa nek bude. Prepustio ju je njenim žaljenjima, i suočio se sa ulicom.

Pozni je novembar bio; ledeno. Nikakve blagosti u noćnom vazduhu; samo miris katrana zbog nedavnog asfaltiranja ulice, i oštra prašina u vetru. Kalovej podiže okovratnik jakne sebi oko vrata, i pohita ka sumnjivom utočištu firme „Krevet i doručak kod Marfija“.

U foajeu Telala okrete leđa hladnoći i tami spoljašnjeg sveta, i vrati se, vukući stopala po podu, u hram snova. Sad je pozorište mirisalo na toliki umor: imalo je ustajao, istrošen i star miris, kao njeno telo. Bilo je vreme da se prirodnim procesima dozvoli da uzmu svoje; besmisleno je da stvari traju duže nego što im je od prirode dato. To važi i za zgrade i za ljude jednako. Ali Elizijum mora umreti kao što je živeo, u slavi.

Sa poštovanjem povuče u stranu crvene zavese kojima su bili pokriveni portreti u hodniku koji je vodio od foajea ka prednjem delu partera. Berimur, Irving: velika imena, veliki glumci. Slike su možda zaprljane i izbledele, ali su zato uspomene oštre, i osvežavaju kao izvorska voda. A na mestu najvećeg ponosa, koje se pri odmicanju zavese poslednje otkrije, portret Konstancije Ličfild. Lice transcendentne lepote; struktura kostiju takva da, nad njom, anatom mora da zaplače.

Bila je daleko premlada za Ličfilda, naravno, i to je bio deo tragedije toga. Ličfild, Svengalac, čovek dvaput stariji od nje, bio je u stanju da pruži svojoj brilijantnoj lepotici sve što je želela: slavu, novac, društvo. Sve sem onog poklona koji je želela najviše, a to je bio život sam.

Umrla je pre svog dvadesetog rođendana, rak dojke. Odnelo ju je tako iznenadno, da je i sad bilo teško poverovati da je nema.

Telaline oči se napuniše suzama dok se prisećala te upropašćene, straćene genijalnosti. Tolikim ulogama bi Konstancija donela svetlost, da je bila pošteđena. Kleopatra, Heda, Rozalind, Elektra...

Ali, nije bilo suđeno. Nestala je, ugašena kao sveća u oluji, a za one koji su ostali život se sveo na spor, bezradosni marš kroz hladne zemlje. Sad se, u nekim praskozorjima, ona nemirno prevrće i priželjkuje da umre u snu.

Suze su je već sasvim zaslepile, tekle su naveliko. Ali, o bože, neko stoji iza nje, verovatno se gospon Kalovej vratio po nešto, a gle kakva je ona, jeca toliko da samo što se ne raspadne, ponaša se tačno kao smešna baba kakvom je on, to joj je poznato, smatra. Mlad čovek kao on, šta će on razumeti o bolu godina, o dubokim jadima nepovratnog gubitka? To neće do njega stići još neko vreme. Stići će ranije nego što on misli, ali ipak do tad još ima dosta.

„Teli“, reče neko.

Znala je ko. Ričard Volden Ličfild. Ona se okreće, on stoji ni dva metra iza nje, muževna figura baš onako fina kako je ona i zapamtila. Mora biti da je dvadeset godina stariji nego što je bio, ali ga godine, koliko se može videti, nisu pogurile. Postidela se svojih suza.

„Teli“, reče on ljubazno, „znam da je malčice kasno, ali sam smatrao da ćeš sigurno želeti da kažeš zdravo.“

„Zdravo?“

Suze su se uklanjale, i ona sad vide da je uz Ličfilda neko, možda pola koraka iza njega, delimično zaklonjen. Ta figura iskorači iz Ličfildove senke, i odmah se pokaza kao zračna lepota finih kostiju, ona koju je Telala prepoznala jednako spremno kao što bi i svoju refleksiju u ogledalu. Vreme se razbi na komade, a razum izlete iz sveta. Žuđena lica vratila su se nenadano da ispune prazne noći, i da ponude novu nadu jednom zamorenom životu. Zašto bi se ona svađala sa dokazima koje dobija od svojih sopstvenih očiju?

Konstancija, ona Konstancija koja svetlošću zrači; drži Ličfilda pod ruku i klima glavom, vrlo uozbiljeno, Telali, u znak pozdrava.

Draga, mrtva Konstancija.

Proba je bila zakazana za devet i trideset sledećeg jutra. Diana Dival je izvolela ući, po svom običaju, pola sata kasnije. Izgledala je kao da cele noći nije spavala.

„Izvini što kasnim“, reče; njeni otvoreni samoglasnici pocureše niz međusedišni prolaz, ka pozornici.

Kelovej nije bio u fazonu za ljubljenje stopala.

„Premijera sutra“, reče on odsečno, „a ovde svi čekaju na tebe.“

„Oh, stvarno?“ zalepršala je, pokušavajući da deluje zanosno. Ali prerano je jutarnje doba bilo, pa je taj manevar pao na kamenito tlo.

„O-kej, idemo odozgo“, saopšti Kalovej, „i molim da svako ima svoj primerak i pisaljku. Imam ovde listu skraćenja, i zahtevam da se to uvežba do ručka. Rajan, imaš li šaptački primerak?“

Žurna razmena misli sa asistentom scenskog menadžera, posle nje, Rajanov izvinjavajući odrečan odgovor.

„E pa nađi ga. I, da nisam čuo nikakve žalopojke ni od koga, prekasno je sada. Noćašnja proba je bila bdenje pored mrtvaca a ne predstava. Šlagvorti nikad da prorade, ceo biznis u dronjcima. Ja ću da sečem, a to neće mnogo prijati.“

I nije. Uprkos upozorenju, počeli su i protesti, rasprave, kompromisi, kisele face, promrmljane uvrede. Kalovej bi radije visio držeći se nožnim palčevima za trapez, nego da mora da vodi svojim manevrisanjem četrnaestoro jako napetih ljudi kroz jednu dramu koju dve trećine njih praktično i ne razume, dok preostala trećina ne mari ni koliko za majmunsko govno. Bilo je to razorno po nerve.

I još pogoršano neprekidnim bockavim osećanjem da ga neko gleda, mada je gledalište bilo prazno od bogova pa sve do prvog reda partera. Možda Ličfild ima rupicu za špijuniranje, negde, pomisli on, onda osudi tu ideju kao prvi znak paranoje koja je počela da pupi.

Najzad, ručak.

Kalovej je znao gde će naći Dianu, i bio je pripravan za scenu koju će s njom morati da odigra. Optužbe, suze, ubeđivanja da će sve biti dobro, opet suze, pomirenje. Standardni format.

Zakucao je Zvezdi na vrata.

„Ko je?“

Da li ona to već plače, ili govori kroz čašu nečeg utešnog.

„Ja sam.“

„O.“

„Mogu da uđem?“

„A-ha.“

Imala je bocu votke, dobre votke, i čašu. Suze još ne.

„Beskorisna sam, je l' da?“ reče ona, takoreći onog trenutka kad je zatvorio vrata. Njene oči su molile za protivrečenje.

„Ne budi smešna“, poče on da zaobilazi.

„Nikad nisam uspevala da zakačim Šekspira kako treba“, reče ona i napući usta kao da je Bard za to kriv. „Ima toliko tih prokletih reči.“ Kišni oblaci su bili na horizontu, on je video da skupljaju snagu.

„Ma u redu je“, slaga, i zagrli je jednom rukom oko pleća. „Samo ti treba još malo vremena.“

Njeno se lice naoblači.

„Premijeru pravimo sutra“, reče ona ravno. Ovu činjenicu bilo je teško opovrgavati.

„Iskasapiće me, a?“

Želeo je da kaže ne, ali njegov jezik bio je zahvaćen napadom poštenja.

„Da. Osim ako...“

„Nikad više neću raditi, a? Hari me je nagovorio na ovo, Jevrejčina, prokleti maloumnik. Kaže, biće dobro za moju reputaciju. Kaže, dobiću veći autoritet. Šta on zna? On ćapne svojih krvavih deset posto a mene ostavi da držim bebu. Ja sam ta koja će izgledati kao obična guska, a?“

Na pomisao da će ona izgledati kao guska, poče oluja. Ne neki laki pljusak, nego provala oblaka, totalna. On je činio šta je mogao, ali nije išlo lako. Plakala je tako glasno da se njegovi biseri mudrosti jednostavno nisu čuli. Zato ju je poljubio ovlaš, što bi svaki pristojan reditelj morao učiniti, i (čudo nad čudima) to donese uspeh. Primenio je tu tehniku malo življe, šakama zalutao do njenih grudi, ušunjao se pod bluzu i opipao bradavice dojki, počeo malo da ih stiska između palca i kažiprsta.

Čudesni rezultati. Između oblaka se ukazaše nagoveštaji sunca; ona, šmrcajući, raskopča njegov kaiš, i dopusti da njegova vrelina osuši poslednje ostatke kiše. Njegovi prsti su nalazili čipkanu ivicu njenih gaćica, ona poče da uzdiše pod njegovim ispitivačkim dodirima, blagim ali ne suviše blagim, navalentnim ali nikad prekomerno navalentnim. Negde tokom procesa, ona je oborila flašu sa votkom, ali ni on ni ona nisu bili dovoljno zainteresovani da zastanu i isprave flašu, tako da votka ispljuska iz flaše na ivicu stola i odatle na pod, čineći kontrapunkt njenim uputstvima i njegovim stenjanjima.

Onda se krvava vrata otvoriše, a između njih dvoje dunu promaja, koja poče hladiti glavne stvari.

Kalovej zamalo da se okrene, ali shvati da su mu pantalone otkopčane, i zato se samo zapilji u ogledalo iza Diane da vidi facu tog uljeza. Ličfild. Zagledan, lica ravnodušnog, pravo u Kaloveja.

„Pardon, trebalo je da kucam.“

Glas mu je bio gladak kao ulupani krem, bez i najmanjeg drhtaja nelagodnosti. Kalovej se izvuče, obazrivo; onda zakopča pantalone, i okrete se ka Ličfildu, proklinjući, u sebi, svoje razbuktale obraze.

„Da... to bi bilo učtivo“, reče.

„Još jednom, moja izvinjenja. Hteo sam samo reč-dve sa...“ njegove oči, tako duboko usađene da im se dubina nije mogla videti, bile su na Diani. „... Vašom zvezdom“, reče on.

Kalovej oseti, maltene fizički, kako se Dianin ego širi zbog te reči. Ovaj pristup ga poče zbunjivati: pa zar se Ličfild okrenuo za sto osamdeset stepeni? Da li je došao kao obožavalac koji se kaje i želi da klekne pred noge uzvišenosti?

„Veoma rado bih sa damom popričao nasamo, ako bi to bilo moguće“, nastavi blagi glas.

„Pa, mi smo samo...“

„Ma dabome“, prekide ga Diana. „Dopusti mi samo trenutak, a?“ Već je ovladala situacijom, suze su bile zaboravljene.

„Biću tu, ispred vrata“, reče Ličfild, već izlazeći.

Još se vrata za njim nisu ni zatvorila, a Diana je već bila pred ogledalom; njen prst omotan papirnom maramicom kretao se polukružno ispod jednog oka da bi skrenuo rečicu maskare u jednu stranu.

„Pa dobro“, gugutala je, „kako je divno imati obožavaoca. Da l' znaš ko je?“

„Zove se Ličfild“, reče joj Kalovej. „Nekad je bio član povereničkog odbora ovog teatra.“

„Možda misli nešto da mi ponudi.“

„Ne bih rekao.“

„Ama nemoj da si tako težak, Terens“, zareža ona. „Stvar je samo u tome što ti ne možeš da podneseš da se i nekom drugom osim tebi pokloni pažnja, a?“

„Moja greška.“

Zapiljila se u sopstvene oči.

„Kako izgledam?“ zapita.

„Sjajno.“

„Izvini za ono pre.“

„Pre?“

„Znaš.“

„A... da.“

„Vidimo se u pabu, a?“

Činilo se da je oteran po kratkom postupku, i da više nije potreban ni kao ljubavnik ni kao poverenik.

U ledenom hodniku ispred garderobe Ličfild je strpljivo čekao. Iako je ovde osvetljenje bilo bolje nego na pozornici, i iako je sad stajao Ličfildu bliže nego prethodne noći, nije mogao ni sad sasvim jasno da sagleda lice ispod širokog oboda šešira. Osećalo se nešto — koja to ideja zapravo zuji po njegovoj glavi? — nešto veštačko u Ličfildovim crtama. Tkivo tog lica nije se pokretalo kao isprepleteni sistem mišića i žila, bilo je previše kruto, previše ružičasto, maltene kao ono na mestu starog ožiljka.

„Nije sasvim spremna“, reče mu Kalovej.

„Divna je to žena“, reče Ličfild predući kao mačka.

„Jest.“

„Ne krivim Vas...“

„Hm.“

„Ali glumica nije.“

„Nećete se nešto mešati, je l' te, Ličfild? Neću Vam dopustiti.“

„Ma, daleko bila i pomisao.“

Voajerističko zadovoljstvo koje je Ličfild očigledno izvukao iz nezgodne situacije uticalo je da Kalovej sad nastupa sa manje respekta.

„Niti da je uznemiravate...“

„Moji interesi su Vaši interesi, Terens. Jedino želim da vidim uspeh ove produkcije, verujte mi. Da li je verovatno, pod ovim okolnostima, da ja uzbunim Vašu primadonu? Biću krotak kao jagnje, Terens.“

„Šta si, da si“, dođe razdraženi odgovor, „jagnje nisi.“

Na Ličfildovom licu opet se pojavi osmeh, ali se tkivo oko usta rasteglo jedva dovoljno da prihvati taj izraz.

Noseći u svom umu fiksiran taj grabljivički srp zuba, Kalovej ode u pab brižan iz nekog razloga koji sebi nije uspevao jasno da uobliči.

U ogledalisanoj ćeliji svoje garderobe Diana Dival je bila manje-više spremna da odigra scenu.

„Možete ući sada, gospodine Ličfild“, oglasi ona.

Našao se na vratima pre nego što je poslednji slog njegovog imena umro na njenim usnama.

„Miss Dival“, reče on klanjajući se malčice, iz poštovanja prema njoj. Ona se osmehnu; baš je učtiv. „Da li biste, molim Vas, oprostili moj raniji slučajni upad?“

Nabacila je stidljiv izraz; uvek rastopi muškarce.

„Gospodin Kalovej...“ poče ona.

„Mladi čovek veoma sklon insistiranju, čini mi se.“

„Da.“

„Možda nije iznad navaljivanja, sa svojim htenjima, na sopstvenu primadonu?“

Namrštila se malčice, koža joj se nabrala iznad počupanih obrva.

„Bojim se da je tako.“

„Krajnje neprofesionalno s njegove strane“, reče Ličfild, „ali, oprostite mi — i vatrenost koju je zaista moguće razumeti.“

Odmakla se ka prednjem rubu pozornice, koji se ovde sastojao od ogledala, udaljavajući se na taj način od Ličfilda; zatim se okrenula ka njemu, znajući da će ogledala dati njenoj kosi osvetljenje od pozadi, povoljnije.

„Dakle, gospodine Ličfild, šta mogu učiniti za Vas?“

„Radi se, iskreno rečeno, o jednoj delikatnoj stvari“, reče Ličfild. „Gorka činjenica je — kako to da izrazim? — da Vaši talenti nisu u idealnom skladu sa ovom produkcijom. Vašem stilu nedostaje delikatnost.“

Sledeća dva otkucaja srca prođoše u tišini. Smrknula je, pomislila šta bi se takvom primedbom moglo nagoveštavati, onda krenula sa tog ruba pozornice ka vratima. Nije joj se dopao početak ove scene. Očekivala je obožavaoca, a došao kritičar.

„Izlazite!“ reče ona, glasom koji je bio kao škriljac.

„Gospođice Dival...“

„Čuli ste me.“

„Ne osećate se lagodno kao Viola, zar ne?“ nastavi Ličfild, kao da zvezda nije rekla ništa.

„To se tebe ništa ne tiče“, ispljunu ona uzvratnu rečenicu.

„Ali tiče me se. Gledao sam probe. Bili ste mlaki, neubedljivi. Komedija je lišena uzleta, scena ponovnog sastanka - koja bi trebalo da nam slomi srca — olovna je.“

„Hvala lepo, tvoja mišljenja mi ne trebaju.“

„Nemate stila...“

„Odjebi bre.“

„Ni prisustva, ni stila. Siguran sam da na televiziji zračite svetlošću samom, ali pozorište zahteva jednu specijalnu istinu, jednu punoću duše koju Vi, iskreno rečeno, nemate.“

Ova scena se usijavala. Bila je voljna da ga tresne, ali nije uspevala pronaći odgovarajuću motivaciju. Izbledeli pozer, ne možeš ga uzimati ozbiljno. Pripada više muzičkoj komediji nego melodrami, on i njegove uredne sive rukavice, i njegova uredna siva kravata. Stupidni belo-anglosaksonsko-protestantski peder, šta on zna o glumi?

„Ispadaj napolje dok nisam pozvala scenske radnike“, reče ona, ali on zakorači između nje i vrata.

Scena silovanja? Šta oni to igraju? Da l' se ovaj popalio na nju? Ne daj bože.

„Moja supruga“, govorio je on, „je već igrala Violu...“

„Baš dobro za nju.“

„... i sad je uverena da bi mogla udahnuti nešto više života u tu rolu nego Vi.“

„Premijera nam je sutra“, ote se njoj; uvide da je to rekla kao da brani svoje prisustvo. Zašto kog vraga pokušava da se raspravlja sa njim; utrpao se ovde, sad joj govori ove grozne zamerke. Možda — zato što je malčice uplašena. Njegov dah, sad joj je blizu, miriše na skupu čokoladu.

„Ona tu rolu zna napamet.“

„To je moja uloga. I ja je radim. Ja je radim, pa neka sam i najgora Viola u istoriji pozorišta, je l' ti jasno?“

Pokušavala je da zadrži smirenost, ali to je bilo teško. U njemu je bilo nečeg što je kod nje izazivalo nervozu. Nije se plašila nasilja s njegove strane; ali se plašila nečeg.

„Bojim se da sam tu ulogu već obećao mojoj supruzi.“

„Šta?“ Izbuljila je oči, zapanjena njegovom arogancijom.

„Dakle, Konstancija će igrati tu rolu.“

Nasmejala se čuvši to ime. Možda je ovo ipak žestoka komedija. Nešto iz Šeridana ili Vajlda, nestašno, lukavo. Ali on to govori sa takvom apsolutnom sigurnošću. Konstancija će igrati tu rolu, kao da je stvar gotova, rešena.

„Ne diskutujem više o ovome, miki, pa prema tome, ako tvoja žena 'oće da igra Violu moraće to da radi na jebanoj ulici. U redu?“

„Ona daje premijeru sutra.“

„Jesi li gluv, ili si glup, ili oba?“

Kontroliši, reče joj jedan unutrašnji glas, glumiš prejako, ova scena ti se izmiče iz ruku. Koja god da je to scena.

Zakoračio je prema njoj, i sad ogledalske svetlosti uhvatiše njegovo lice, ispod oboda šešira, punom snagom. Nije bila pogledala dovoljno pažljivo pri njegovom prvom pojavljivanju; sad vide duboko usečene bore, brazde oko njegovih očiju i usta. To nije bilo meso, u to je bila sigurna. Nosio je lateksne dodatke, loše nalepljene. Njena ruka zamalo da počne da se trza od želje da to zagrabi i otkrije njegovo realno lice.

Dabome. Eto. Tu scenu ona igra: scenu demaskiranja.

„Da vidimo mi kako ti izgledaš“, reče ona, i dočepa ga šakom za obraz pre nego što ju je on mogao zaustaviti; dok je izvodila taj napad, njen osmeh se širio. Ej, on to i hoće, pomislila je, ali, već je bilo prekasno za žaljenja i izvinjavanja. Vrhovi njenih prstiju našli su rub maske na slepoočnici, na domak očne duplje, i savili se da bolje uhvate. Potegla je.

Odlepi se tanki veo lateksa, a njegova prava fizionomija ostade svetu na vidiku. Diana pokuša da uzmakne, ali njegova šaka bila je u njenoj kosi. Mogla je samo da zuri u to lice praktično lišeno kože i mesa. Ponegde po koja osušena i ugrčena tračica mišića, i nagoveštaj brade na preklopljenoj koži na njegovom grlu, ali, svo živo tkivo je odavno satrunulo i nestalo. Glavina njegovog lica sastojala se prosto od kostiju, zaprljanih i pohabanih.

„Mene nisu“, reče on, „balsamovali. A Konstanciju jesu.“

Ovo objašnjenje izmače Dianinom razumevanju. Nije se oglasila nijednim zvukom protesta, iako bi u ovoj sceni to sigurno bilo opravdano. Smogla je snage samo da zacvili kad se stisak njegove šake pojačao, i kad je povukao njenu glavu bliže svojoj.

„Mi moramo, pre ili kasnije“, reče Ličfild, čiji dah nije mirisao toliko na čokoladu, koliko na duboku sagnjilost, „izabrati hoćemo li služiti sebi ili svojoj umetnosti.“

Ovo nije baš razumela.

„Mrtvi moraju birati pomnije nego živi. Mi ne možemo traćiti svoj dah, ako ćete oprostiti što upotrebljavam tu frazu, na radosti koje nisu najčistije. Vi ne želite umetnost, rekao bih. Želite li?“

Odmahnula je glavom, moleći boga da je to onaj odgovor koji se od nje traži.

„Vi želite život tela, ne život imaginacije. Pa, možete ga imati.“

„Hva... La.“

„Ako ga dovoljno želite, možete ga imati.“

Iznenada se njegova šaka, koja ju je dosad tako bolno vukla za kosu, našla polukružno savijena iza njenog potiljka, i on poče podizati njene usne bliže susretu sa svojima.

Sad bi ona vrištala, u trenutku kad su se njegova truleća usta pripila uz njena, ali on je na svom načinu pozdravljanja toliko insistirao da ona ostade, baš sasvim, bez daha.

Rajan je našao Dianu na podu garderobe nekoliko minuta pre dva. Bilo je teško zaključiti šta se zapravo desilo. Nisu se primećivale nikakve rane na glavi i telu, niti je bila sasvim mrtva. Činilo se da je u nekoj vrsti kome. Možda se okliznula i u padu lupila glavom o nešto. Kakav god uzrok bio, Diana se morala voditi pod stavkom aut.

Još nekoliko sati do generalne kostimirane probe, a gde im je Viola: u ambulantnim kolima, na putu ka odeljenju za intenzivnu negu.

„Što pre poruše ovo ovde, utoliko bolje“, reče Hamersmit. Tokom proteklih sati radnog vremena, pio je; Kalovej ga nikad ranije nije video da to čini. Flaša viskija stajala je na njegovom radnom stolu, pokraj čaše napola pune. Knjigovodstveni papiri bili su mu išarani mokrim otiscima dna čaše, a šaka mu se tresla — mnogo.

„Šta se javlja iz bolnice?“

„Lepa je to žena“, reče on, piljeći u čašu. Kalovej bi se zakleo da je on, Hamersmit, na ivici suza.

„Hamersmite? Kako je njoj?“

„U komi je. Ali joj je stanje stabilno.“

„To je već nešto, pretpostavljam.“

Hamersmit diže pogled prema Kaloveju, splićući erupciju svojih obrva u gnevnu celinu.

„Štene jedno“, reče, „kec'o si je, je l' tako? Zamišljao si da si kao ona, je li? E, pa da ti kažem otvoreno, Diana Dival vredi koliko dvanaest takvih kao što si ti. Dvanaest!“

„A jesi li ti zato dopustio da ova poslednja produkcija krene, Hamersmit? Video si je, pa si hteo da staviš svoje vruće ručice na nju?“

„Ne bi ti to razumeo. Tebi je mozak u gaćama.“ Činilo se da je istinski uvređen tom interpretacijom svoga divljenja prema gospođici Dival koju je upravo čuo od Kaloveja.

„Ma dobro, nek bude po tvome. Ipak, Violu nemamo.“

„Zbog toga otkazujem“, reče Hamersmit, usporavajući, da uživa u ukusu tog momenta.

Moralo je doći do toga. Bez Diane Dival, neće biti Bogojavljenske noći, a tako je možda i bolje. Kucanje na vratima.

„Ko je, jebi ga, to?“ reče Hamersmit tiho. „Uđi.“

Bio je to Ličfild. Kaloveju je bilo maltene drago da vidi tu čudnu facu sa ožiljcima. Imao je mnogo štošta da pita Ličfilda, na primer, u kakvom je stanju ostavio Dianu, i šta su njih dvoje razgovarali, ali nije hteo taj razgovor da vodi pred Hamersmitom. Osim toga, svaka eventualna poluformirana optužba koju bi on mogao imati bila je suzbijena samim Ličfildovim prisustvom ovde. Da je Ličfild pokušao neko nasilje protiv Diane, zar bi se vratio tako brzo, i sa takvim osmehom?

„Ko si ti?“ zapita Hamersmit.

„Ričard Volden Ličfild.“

„Ništa mi to ne kazuje.“

„Svojevremeno član povereničkog odbora Elizijuma.“

„A.

„Sebi sam stavio u zadatak...“

„Šta hoćeš?“ upade Hamersmit, nanerviran Ličfildovim gordim držanjem.

„Čujem da je produkcija pod znakom pitanja“, odgovori Ličfild, neuznemireno.

„Nema znaka pitanja“, reče Hamersmit, dozvoljavajući sebi da trzne jednim uglom usana. „Nema uopšte, jer, predstave nema. Otkazana.“

„Oh?“ Ličfild baci pogled prema Kaloveju. „Je li to sa Vašom saglasnošću?“

„Ništa se on ne pita; ja imam isključivo pravo da otkažem ako okolnosti zahtevaju; to piše u njegovom ugovoru. Ovo pozorište je, od danas, zatvoreno; i neće se otvarati više.“

„A, hoće, hoće“, reče Ličfild.

„Šta?“ Hamersmit ustade iza radnog stola, i Kalovej shvati da ga nikad ranije nije video u stojećem stavu. Bio je vrlo niskog rasta.

„Igraćemo Bogojavljensku noć kako je i oglašeno“, preo je Ličfild. „Moja supruga je bila tako ljubazna da pristane na ulogu Viole, kao zamena za Miss Dival.“

Hamersmit se nasmejao, grubo, kasapski. Ali mu smeh zamre na usnama, jer se kancelarija ispuni mirisom lavande, a Konstancija Ličfild uđe, treperavo blistava u svili i krznu. Izgledala je podjednako perfektno kao na dan kad je umrla; čak i Hamersmit zadrža dah, i oćuta, videći je. „Naša nova Viola“, saopšti Ličfild.

Posle još jednog trena Hamersmit pronađe svoj glas. „Pa ne može ova žena da uskoči u roku od pola dana.“

„Zašto ne?“ reče Kalovej, ne skidajući pogled s nje. Srećnik, taj Ličfild: Konstancija je bila izuzetna lepotica. Jedva se usuđivao da udahne u njenom prisustvu — plašio se da bi ona mogla iščeznuti.

Onda ona progovori. Tekst je bio iz prve scene petog čina:

„Ako ništa ne smeta našoj zajedničkoj sreći

osim ove moje uzurpirane odeće muške,

nemoj me zagrliti dok se sve okolnosti

mesta, vremena, događaja, ne uklope bez greške,

i ne potvrde da sam Viola.“

Glas je bio lak i muzikalan, ali se činilo da odzvanja u njenom telu, i da puni svaku grupu reči jednom podstrujom suzdržane strasti.

A to lice. Divno živo; njegove crte odigravaju priču koja je u rečima sadržana, i to postižu sa delikatnom ekonomičnošću.

Bila je očaravajuća.

„Pardoniram se“, reče Hamersmit. „Al' ima i neka pravila i propisi u toj vrsti stvari. Je l' ona učlanjena u Ekviti?“

„Nije“, reče Ličfild.

„E pa vidite, ne dolazi u obzir. Sindikat striktno zabranjuje to tako. Žive bi nas odrali.“

„A šta tebe briga, Hamersmit?“ reče Kalovej. „Šta te kog kurca briga? Ti nećeš morati nikad više ni da uđeš u pozorište, kad ovo ovde bude porušeno... Moja supruga je posmatrala probe. Zna svaku reč, do savršenstva.“

„Moglo bi biti magično“, reče Kalovej, čiji se entuzijazam razbuktavao sa svakim sledećim momentom gledanja Konstancije.

„Rizikuješ da navučeš sebi sindikat, Kalovej“, prekorevao je Hamersmit.

„Prihvatam taj rizik.“

„Sam si rekao, mene baš briga. Ali ako njima ptičica javi, biće tebi razlupano jaje na licu.“

„Hamersmit: daj joj šansu. Pruži svima nama šansu. Ako me Ekviti stavi na crnu, to je moja glavobolja.“

Hamersmit opet sede.

„Neće niko doći, zar ti to nije jasno? Diana Dival je bila zvezda; oni bi odsedeli tvoju naduvanu produkciju, da bi gledali nju, Kalovej. Ali neka nepoznata?... Pa dobro, to je tvoj pogreb. Ajd, kreni, učini to, ja perem ruke od svega. Na tvoju glavu će pasti, Kalovej, upamti to. Nadam se da će ti odrati kožu.“

„Hvala Vam“, reče Ličfild. „Izvanredno ste ljubazni.“

Hamersmit poče da preraspoređuje stvari na svom radnom stolu, sa ciljem da flaša i čaša zauzmu istaknutiju poziciju. Razgovor je završen, njega ovi kopilani više ne zanimaju.

„Idite“, reče on. „Samo — idite.“

„Imao bih par zahteva“, reče Ličfild Kaloveju kad su izašli iz kancelarije. „Izmene u produkciji, da bi se istakla gluma moje žene.“

„Kakve?“

„Radi Konstancijine udobnosti, zamolio bih da se intenziteti osvetljenja smanje, znatno. Ona jednostavno nije navikla da glumi pod tako vrućim, jakim svetlima.“

„Važi.“

„Zahtevao bih, takođe, da instališemo jedan red svetiljki na podu. Prizemnih.“

„Prizemnih?“

„Čudan zahtev, jasno mi je to, ali ona se mnogo bolje oseća sa njima.“

„Prizemne često zasene glumce“, reče Kalovej. „Osim toga, glumcima zbog njih bude teško da vide publiku.“

„Ipak... moram to da postavim kao uslov.“

„O-kej.“

„Treće — zamolio bih da sve scene u kojima se događa ljubljenje, grljenje ili kakvo drugo dodirivanje Konstancije budu izrežirane ponovo, na takav način da izostane bilo kakav fizički kontakt.“

„Bilo kakav?“

„Bilo kakav.“

„Za ime božje, zašto?“

„Moja supruga može i bez upuštanja u posao da dramatizuje događanja u srcu, Terens.“

Ta čudna intonacija, dok je izgovarao reči u srcu. Događanja u srcu.

Kalovej uhvati Konstancijin pogled samo tokom najkraćeg trena. Bilo mu je kao da je dobio blagoslov.

„Hoćemo li predstaviti našu novu Violu družini?“ predloži Ličfild.

„Zašto ne?“

Taj trio uđe u teatar.

Rearanžiranje blokova, i ukidanje telesnog dodirivanja Viole, pokazaše se lakim poslovima. Iako je ostatak glumačke družine u početku zazirao od svoje nove koleginice, njeno neusiljeno držanje i prirodna gracioznost uskoro su delovali tako, da svi padoše pred njene noge. Osim toga, njena prisutnost je značila da će predstava krenuti.

U šest, Kalovej proglasi pauzu, i reče da u osam počinje generalka; preporučio je svima da izađu i da se zabavljaju otprilike jedan sat. Ekipa ode svojim putevima, zujeći jednim novim oduševljenjem prema toj predstavi. Ono što je pre pola dana izgledalo kao rasulo, sad se uobličavalo baš dobro. Moglo se zbog još hiljadu stvari zakerati, naravno: zbog tehničkih nedostataka, zbog kostima koji ne stoje dobro, zbog promašaja u režiji. Što sve ide u rok službe. Zapravo, glumci su bili srećniji nego ikad. Čak se i Edu Kaningemu dogodilo da izgovori jedan ili dva komplimenta.

Ličfild nađe Telalu u Zelenoj sobi, koju je pospremala.

„Noćas...“

„Da, ser.“

„Ne smeš se plašiti.“

„Ne plašim se“, odgovori Telala. Kakva pomisao. Kao da...

„Može biti i nešto bola; žalim zbog toga. Bola za tebe, uistinu i za sve nas.“

„Razumem.“

„Naravno da razumeš. Teatar voliš kao i ja: znaš paradoks te profesije. Imitirati život... ah, Telala, imitirati život... kako je to neobičan posao. Ponekad se, znaš, zapitam koliko dugo ću moći da održim iluziju.“

„Izvođenje je divno“, reče ona.

„Smatraš li tako? Smatraš li zaista tako?“ Ohrabrilo ga je njeno povoljno mišljenje. Tako je gorko biti prisiljen na neprekidno glumljenje: lažno dočaravati da imaš meso, dah, izgled živoga. Zahvalan zbog Telaline ocene, on posegnu rukama ka njoj.

„Da li bi volela da umreš, Telala?“

„Da li boli?“

„Skoro ništa.“

„To bi me učinilo veoma srećnom.“

„Pa i treba.“

Njegova usta se natisnuše preko njenih, i kroz manje od jednog minuta bila je mrtva; srećno je dopustila njegovom ispitujućem jeziku da zadire. Položio ju je na otrcani kauč i zaključao vrata Zelene sobe njenim ključem. Unutra je vrlo hladno, pa će se ona lako ohladiti, a onda će ustati i krenuti da radi svoje poslove, približno u vreme kad posmatrači generalke počnu da pristižu.

U šest i petnaest Diana Dival je izašla iz taksija, ispred Elizijuma. Bio je uveliko mrak, bila je vetrovita novembarska noć, ali ona se osećala dobro; ništa je nije moglo deprimirati večeras. Ni pomrčina, ni hladnoća.

Ni od kog primećena, ona prođe pored postera na kojima su bili njeno lice i njeno ime, pa kroz prazno gledalište, i uđe u svoju garderobu. Tamo nađe onoga koji je bio objekt njene naklonosti. Upravo je dimio sebi put kroz jednu paklicu cigareta.

„Teri.“

Na vratima je jedan trenutak držala pozu, da bi činjenica o njenom ponovnom pojavljivanju bila dobro uočena. Videći je, pobeleo je kao kreda, zato ona poče malo pućiti usta. To nije bilo lako izvesti. Mišići lica bili su joj nešto kruti; ipak, bila je zadovoljna načinom kako je taj efekat izvela.

Kalovej je ostao sasvim bez reči. Diana je izgledala bolesna, to je bilo sasvim jasno, pa, prema tome, ako je izašla iz bolnice da bi uzela učešće u generalnoj probi, on će morati da je ubedi da odustane. Bila je sasvim nenašminkana, a njenoj pepeljasto-plavoj kosi bilo je potrebno pranje.

„Šta radiš ti ovde?“ upita, dok je zatvarala vrata.

„Nedovršen posao“, reče ona.

„Slušaj... Treba nešto da ti kažem...“

Bože, ala će ovde biti havarije. „Našli smo zamenu, za predstavu.“ Pogledala ga je belo. On nastavi žurno, spotičući se o svoje reči. „Mislili smo da si u kvaru, mislim, znaš, ne trajno, ali bar za prvo veče...“

„Ne brini se“, reče ona.

Njegova vilica malo kljoknu nadole.

„Da ne brinem?“

„Zašto bi to meni bilo važno?“

„Rekla si da se vraćaš zbog nekog nedovršenog...“

Zaćuta. Ona je raskopčavala haljinu, počinjući od gornje dugmadi. Ne misli ona to ozbiljno, reče on sebi; ne bi mogla misliti ozbiljno. Seks? Sad?

„Dobro sam razmislila tokom poslednjih nekoliko sati“, reče ona, potežući tu izgužvanu haljinu, koja joj skliznu niz kukove i pade na pod; onda iskorači iz nje. Na sebi je imala beli brushalter, koji sad pokuša, bez uspeha, da otkači. „Zaključila sam da me baš briga za pozorište. Da l' bi mi pomogao?“

Okrenula se i pokazala mu leđa. On joj, automatski, otkopča brushalter, ne analizirajući stvarno da li mu se sad hoće ili mu se neće. Činilo se da ovde ima fait accompli. Vratila se da dovrši ono što su njih dvoje bili radili, ništa komplikovanije od toga. Iako u zadnjem delu grla sad stvara neke čudne zvuke, iako su joj oči sad nekako ustakljene, to je još uvek privlačna žena. Ona se opet okrete, i Kalovej se zagleda u punoću njenih sisa, koje su bile bleđe nego što ih je zapamtio, ali divne. Pantalone su mu postajale neudobno tesne, a ono što je ona sad radila samo je pogoršavalo tu situaciju: vrtela je i trljala kukove kao najsirovija striptizeta iz Sohoa, provlačila je šake između nogu.

„Ne zabrinjavaj se zbog mene“, reče ona, „ja sam svoju odluku donela. Sve što zaista želim...“

Položila je šake, koje su pre jednog trenutka bile u njenim preponama, njemu na facu. Ledeno hladne.

„Sve što zaista želim si ti. Ne mogu imati i seks i pozornicu... U svačijem životu dođe trenutak kad se moraju donositi odluke.“

Obliznula se. Na njenim usnama, kad je jezik prešao preko njih, ne ostade nikakav sloj vlage.

„Nezgoda koja se dogodila naterala me je na razmišljanje, naterala me je da analiziram do čega mi je zaista stalo. I, otvoreno govoreći...“ Raskopčavala mu je kaiš pantalona. „... savršeno mi se jebe...“

Sad rajsferšlus njegovog šlica.

„... i za ovu, i za ma koju drugu jebenu predstavu.“

Njemu padoše pantalone.

„Pokazaću ti do čega mi je zaista stalo.“

Posegnula mu je u gaće, koje su bile kratke, i stisnula ga šakom. Hladnoća šake učinila je, nekako, da efekat bude još više seksi. Nasmejao se, i sklopio oči, a ona mu je svukla gaćice do pola butina i kleknula ispred njegovih stopala.

Bila je ekspert, kao i uvek, a grlo joj je bilo otvoreno kao slivnik. Usta su joj bila nešto suvlja nego obično, njen jezik ga je strugao, ali upravo ti osećaji su ga izluđivali. Bilo je tako dobro, da on praktično i nije primetio kako ga lako ona guta, kako ga uzima, uz upotrebu svih njoj poznatih trikova za pojačanje uzbuđenja, dublje u usta nego što je ikad ranije uspevala. Polako — a duboko; onda sve brže, tako da on dođe na rub svršavanja; pa opet sporije, tako da se potreba za svršavanjem ugasi. Bio je sasvim prepušten njenoj milosti i nemilosti.

Otvori oči da je gleda kako radi. Nabadala se na njega kao na ražanj, a lice joj je bilo u zanosu oduševljenja.

„Bože“, zaječa on, „ovo je tako dobro. O da. Oooo da.“

Njeno lice nije ni najminimalnijim treptajem reagovalo na te reči; samo je nastavila, bez zvuka, da ga obrađuje. Nije se oglašavala onim svojim uobičajenim zvucima, malenim mumlanjima zadovoljstva, teškim disanjem kroz nos. Samo je žvakala njegovo meso, u apsolutnoj tišini.

Zadržao je dah na tren, dok se jedna ideja rađala u njegovom trbuhu. Klimajuća glava nastavljala je da se klima napred-nazad, očiju sklopljenih, usana skupljenih oko njegovog kurca, totalno zaneta. Prošlo je pola minuta; minut; minut i po. Sad je njegov trbuh bio pun strahova.

Nije disala. Pušila mu je ovako fenomenalno zbog toga što se nije zaustavljala, ni za jedan jedini tren, da udahne ili izdahne.

Kalovej oseti da mu se telo koči a erekcija, u njenom grlu, vene. Ona nije posustajala u svom trudu; nastavljala je nezadrživo da dudla, a u njegovom umu se formirala nezamisliva misao:

Ona je mrtva.

Ima mene u svojim ustima, hladnim, a mrtva je. Zato se vratila, digla se sa svoje ploče u mrtvačnici i vratila se ovamo. Željna da dovrši započeto, iako više ne mari za predstavu, niti za uzurpatorku. Ovu jednu radnju ona ceni, samo ovaj akt. Opredelila se da provede večnost radeći ovo.

Kalovej sa tim shvatanjem nije mogao da učini ništa, osim da zuri dole kao prokleta budala i gleda kako mu jedna leškinja puši.

Onda ona kao da je osetila njegov užas. Otvorila je oči i pogledala gore, ka njemu. Kako je ikada mogao pomisliti da je to mrtvo zurenje — život? Ona nežno izvadi njegovu smežuranu muškost iz svojih usta.

„Šta je bilo?“ upitala je, glumeći, i sad, svojim piskutavim glasom, život.

„Ti... ti ne... ti ne dišeš.“

Njeno lice pade. Ona ga pusti.

„O, dragi“, reče ona, dozvoljavajući da celokupna iluzija da je živa nestane. „Ne igram ovu ulogu baš dobro, a?“

Njen glas je sad bio glas duha: utanjen, izgubljen. Njena koža, koju je maločas smatrao laskavo bledom, bila je, kad se bolje pogleda, voštano bela.

„Mrtva si?“ reče on.

„Bojim se da je tako. Pre dva sata: u snu. Ali morala sam da dođem, Teri; toliko je nesvršenog posla ostalo. Ja sam izabrala. Trebalo bi da budeš polaskan. Polaskan si, zar ne?“

Ustala je i zavukla ruku u svoju torbu, koju je bila ostavila pored ogledala. Kalovej pogleda ka vratima, upinjući se da pokrene ruke i noge, ali njegovi udovi ostadoše ukočeni. Osim toga, pantalone su mu bile srozane do zglavaka. On bi posle dva koraka pao na nos.

Okrenula se opet ka njemu, držeći u ruci nešto srebrnasto i oštro. Koliko god da se trudio, nije mogao fokusirati svoj pogled na to nešto. Ali, šta god da je bilo, bilo je njemu namenjeno.

Od kad je novi krematorijum sazidan 1934. godine, ovo groblje je doživljavalo poniženja jedno za drugim. Ljudi su pljačkali grobnice da bi maznuli olovne omotače u kovčezima; mnogi spomenici su pretureni, mnogi razlupani; psi i grafiti su zagađivali groblje. Vrlo je mali bio, sada, broj žalilaca koji su dolazili da uređuju grobove. Mnogo je generacija nestalo, a ono malo ljudi koji su možda još imali nekog milog i dragog tu sahranjenog bili su sad odveć krhki da bi rizikovali kretanje po stazicama koje je korov zagušio, ili odveć nežni da bi podneli prizor tolikog vandalizma.

A nije uvek bilo tako. Ugledne i uticajne familije legle su u zatočeništvo iza mermernih fasada izvesnih Viktorijanskih mauzoleja ovde. Oci osnivači, lokalni industrijalci i dostojanstvenici, svi oni koji su svojim naporima učinili ovaj grad ponositijim. Telo glumice Konstancije Ličfild sahranjeno je ovde (Dok ne svane dan da senke pobegnu) ali je njen grob bio takoreći jedinstven, zato što se neki tajni poštovatelj još i sad brinuo o njemu.

Niko nije gledao te noći, hladnoća je bila suviše žestoka za zaljubljene. Niko nije video kad je Šarlota Henkok otvorila vrata svoje grobnice; razlepetana krila golubova aplaudirala su njenoj energičnosti dok je, vukući se klimavo, izlazila na susret sa mesecom. S njom je bio njen muž Džerard, ali se ponašao manje slobodno od nje, zato što je bio mrtav trinaest godina duže. Jozef Žarden, en famille, nije mnogo zaostao za Henkokovima, a nisu ni Mariot Flečer, ni Ana Snel, ni braća Pikok; ta lista se nastavljala i nastavljala. U jednom uglu, Alfred Krešou (kapetan u Sedamnaestoj kopljaničkoj) upravo je pomagao svojoj ženi Emi da ustane iz truleži njihove postelje. Posvuda su se pojavljivala lica na pukotinama odignutih poklopaca grobova — gle, gle, ko je ono tamo, nije li to Kejzia Rejnolds sa svojim detetom koje je živelo samo jedan dan? I sad joj je u naručju. A ono su Martin Van Den Linde (Blagoslovene su uspomene na pravednike) čija žena nikad nije pronađena, i Roza i Selina Goldfinč, obe veoma ugledne žene; pa Tomas Džerej, pa...

Imena premnogo, ne možeš ih sve prebrojati. Premnogo različitih faza raspadanja, ne možeš ih sve opisati. Dovoljno je reći da su ustajali: njihovu pogrebnu finu odeću iscrvljale su muve, sa njihovih lica pootpadalo je sve osim samih temelja lepote. I još su nadolazili; otvoriše zadnju kapiju groblja i pođoše krivudavo preko nekih zapuštenih ledina, prema Elizijumu. U daljini, zvuk saobraćaja. U visini, urlik slećućeg aviona. Jedan od braće Pikok, zagledan uvis ka namigujućem džinu koji ih je nadleteo, izgubi oslonac i pade na lice, pa mu se vilica razbi u paramparče. Podigli su ga obazrivo, i onda, u daljem hodu, malo pripazili na njega. Nikakva tu šteta nije učinjena; a šta bi vaskrsenje bilo bez malo smeha tu i tamo?

Predstava se, dakle, nastavljala.

„Ako je muzika hrana ljubavi, sviraj dalje,

daj mi je i previše; da bi apetit, prezasićen,

poboljevati počeo, zatim i umro...“

Kaloveja nisu mogli pronaći, kad je počela pauza; ali je Rajan imao instrukcije od Hamersmita (a preneo ih je sveprisutni gospodin Ličfild) da generalku vodi dalje bez obzira na prisustvo ili odsustvo režisera.

„Biće da je on gore, u bogovima“, reče Ličfild. „Čini mi se, zapravo, da ga i vidim odavde.“

„Da l' se smeška?“ upita Edi.

„Iscerio se od uva do uva.“

„Znači nalio se.“

Glumci se nasmejaše. Bilo je poprilično smeha te noći. Generalka se odvijala glatko; prisutne posmatrače, doduše, nisu mogli videti zbog tih novonameštenih reflektorčića na samim daskama ruba pozornice, ali su osećali kako talasi ljubavi i oduševljenja stižu iz auditorijuma. Sa pozornice su glumci silazili puni veselja.

„Svi oni su seli u bogove“, reče Edi, „ali Vaši prijatelji, gospodine Ličfild, čine da se stara koska oseća bolje. Tihi su, doduše, ali na facama imaju tako velike osmehe.“

U prvoj sceni prvog čina prvo pojavljivanje Konstancije Ličfild bilo je pozdravljeno spontanim aplauzom. Kakav je to aplauz bio. Kao šuplje dobošarenje vojničkih doboša zvano tuš; kao krto lupkanje hiljadu štapova po hiljadi zategnutih koža. Obilat, nesuzdržan aplauz.

I, bože moj, kako se ona podigla u susret ovoj prilici. Počela je komediju onako kako je i želela, uživljavajući se celim srcem u rolu, bez potrebe da fizički komunicira dubinu svojih osećanja, ali zato recitujući tako inteligentno i pasionirano da je i najmanji lepršaj njene šake vredeo više nego stotinu pompeznih gestova. Posle te prve scene, svako njeno ulaženje dobijalo je isti takav aplauz gledalaca, a onda je svaki put nastajalo maltene pobožno ćutanje.

Iza kulisa je zavladala neka vrsta lebdećeg samopouzdanja. Cela glumačka ekipa prošnjufala je da će ovo biti uspeh; uspeh čudesno spašen iz čeljusti katastrofe.

Eno opet! Aplauz! Aplauz!

U svojoj kancelariji Hamersmit je mutno registrovao te krte zvuke oduševljenja, kroz maglu rakije.

Upravo kad je sipao sebi osmo piće, vrata se otvoriše. On diže pogled samo na tren i registrova da je to došao onaj skorojević Kalovej. Doš'o da se kezi pobednički, čini se meni, pomisli Hamersmit; doš'o da mi govori kol'ko nisam bio u pravu.

„Šta 'oćeš?“

Bednik ni da odgovori. Na rubu vidnog polja Hamersmit je imao impresiju da se široki, blistavi osmeh nalazi na Kalovejevom licu. Samozadovoljni maloumnik, upada ovamo kod čoveka koji je u žalosti.

„Valjda si čuo?“

Onaj učini: „Hummm!“

„Umrla“, reče Hamersmit, počinjući da plače. „Umrla pre nekoliko sati, ne dolazeći svesti. Nisam rek'o glumcima. Činilo se da ne vredi truda.“

Kalovej na ove njegove novosti ne uzvrati nikakvim odgovorom. Zar je kopilanu svejedno? Žena je umrla. Umrla u utrobi Elizijuma. Biće istraga, izvršiće se pregled osiguranja, biće saslušanja: previše toga biće razotkriveno.

Poteže mnogo iz čaše, ne trudeći se da opet pogleda Kaloveja.

„Tvoja karijera će krenuti nadole posle ovoga, sinko. Neću samo ja biti na udaru; a, neee, neee.“

Kalovej je ipak i dalje ćutao.

„Pa zar je tebi svejedno?“ upita Hamersmit odlučno.

Još trenutak tišine, onda Kalovej odgovori: „Ne marim ni kol'ko za govno.“

„Mali scenski menadžer, pa još malo napuvan da bude veći, eto šta si ti. Eto šta ste svi vi reditelji! Jedna dobra kritika i odma' si božji dar umetnosti. Nego da ja tebi nešto kažem o tome...“

Pogleda Kaloveja, očima koje su plivale u alkoholu, zbog čega mu nije bilo lako da izoštri sliku. Posle nekog vremena ipak to postiže.

Prljavi jebač Kalovej bio je nag od pojasa nadole. Imao je cipele i čarape, nije imao pantalone ni gaće. Njegova golotinja bila bi smešna da izraz na njegovom licu nije bio takav. Jer, to je bio lud čovek: njegove oči su nekontrolisano kolutale i prevrtale se, pljuvačka mu je curila iz usta i slina iz nosa, jezik je oklembesio kao pas kad dahće.

Hamersmit spusti čašu na svoj pravougaonik upijača za mastilo, i pogleda najgori deo. Krv na Kalovejevoj košulji, trag krvi, koji je vodio gore, do njegovog vrata, i uzvrat do levog uva, iz koga je virio kraj turpije za nokte koja je nekad pripadala Diani Dival. I koja je sad bila zaterana duboko u Kalovejev mozak. Kalovej je, dakle, sasvim sigurno, bio mrtav.

Samo, stajao je, govorio, šetkao se.

Iz teatra se diže još jedan talas aplauza, prigušen rastojanjem. To, nekako, nije bio pravi zvuk; dolazio je sa nekog drugog sveta, sa mesta gde emocije vladaju. Hamersmitu se oduvek činilo da je iz tog sveta isključen. Nikad nije bio osobito uspešan glumac, mada je sam bog svedok da je pokušao; takođe je napisao dva pozorišna komada, ali, znao je to, gnusno loša. Kao ćata je bio najjači, pa se time i poslužio da bi ostao što je moguće bliže pozornici; mrzeo je svoju sopstvenu umetničku nesposobnost jednako kao i tuđi talenat.

Aplauz je zamro, a Kalovej, kao da je dobio šlagvort od nekog neviđenog šaptača, pođe ka njemu. Maska koju je nosio nije bila ni komična ni tragična, bila je to mešavina krvi i smeha. Hamersmit je čekao zguren, sateran u ćoše iza svog radnog stola. Kalovej naskoči na sto (izgledao je toliko smešno — na njemu su landarali i krajevi košulje, ali i muda) i dohvati Hamersmita za kravatu.

„Šićardžijo“, reče Kalovej; onda, gubeći zauvek šansu da dozna šta je u Hamersmitovom srcu, prelomi njegov vrat — pras! — a dole poče novi aplauz.

„Nemoj me zagrliti dok se sve okolnosti

mesta, vremena, događaja, ne uklope bez greške,

i ne potvrde da sam Viola.“

Iz Konstancijinih usta taj tekst je zazvučao kao otkrovenje. Bilo je to maltene kao da je Šekspirova komedija Bogojavljenska noć, ili, kako vam drago neki novi komad, u kome je uloga Viole pisana samo za Konstanciju Ličfild. Glumci koji su se nalazili na pozornici zajedno sa njom osećali su kako im se ego, u suočenju sa takvom nadarenošću, sparušuje.

Poslednji čin se nastavio, odmičući ka svom gorko-slatkom završetku, a publika je bila jednako oduševljena kao i tokom čitave predstave, bar ako je suditi po tome kako su je pratili bez daha.

Progovori Vojvoda:

„Ruku mi daj, ali, u ženskom

želim da te vidim ruhu tvom.“

Na običnoj probi, taj poziv bi bio ignorisan: rečeno je da Violu ne sme niko ni da pipne, a kamoli uhvati za šaku. Ali u žaru izvođenja takvi tabui se zaboravljaju. Ponet strastvenošću trenutka, glumac posegnu ka Konstanciji. Ona, takođe zaboravljajući tabu, pruži ruku da mu uzvrati.

Ličfild, koji je stajao sa strane od pozornice, među zavesama, dahnu jedno tiho „ne“, ali to naređenje ne dopre ni do čijeg sluha. Vojvoda stisnu Violinu šaku; život i smrt u zajedničkom dvoru, pod naslikanim nebom.

Njena je šaka bila ledena, bez krvi u venama, bez rumenila na koži.

Ali ovde je vredela kao da je živa.

Bili su jednaki, njih dvoje, jedno živo i jedno mrtvo, i niko nije mogao naći pravedan razlog da ih razdvaja. Pored pozornice, Ličfild uzdahnu, i dozvoli sebi jedan osmeh. Plašio se, ranije, tog doticaja, plašio se da bi njime mogla biti srušena čarolija. Ali večeras je Dionizije bio s njima. Sve će ispasti dobro; osećao je to u svojim kostima.

Čin se primakao kraju, najzad Malvolia, koji je čak i sad, poražen, trubio svoje pretnje, iznesoše napolje. Glumci su jedan po jedan odlazili sa scene, ostavljajući klovna da završi predstavu.

„Svet je počeo, ima boga mi davno,

sa halabukom, vetrom i kišom neizostavno,

al' svejedno, naš je komad ovde okončan,

pokušaćemo da vas uveselimo svaki dan.“

Pozornica se zamrači postupno, do totalnog nevidela, i zavesa se spusti. Sa najvišeg balkona, zvanog bogovi, naiđe erupcija silovitog aplauza, ali isto onako klepetavog, šupljeg. Glumačka ekipa, lica sjajnih od uspeha ove generalne probe, poče da se postrojava iza zavese, da bi se naklonila publici. Zavesa pođe gore; aplauz se pojača.

Postrani od pozornice, iza kulisa, Kalovej se pridružio Ličfildu. Sad je bio obučen; osim toga, oprao je krv sa svog vrata.

„Pa, imamo brilijantan uspeh“, reče lobanja. „Zaista je šteta što će ova ekipa morati tako skoro da se raspadne.“

„Jest, šteta“, reče leš.

Glumci su sad vikali prema kulisama, pozivali su Kaloveja da dođe kod njih. Pljeskali su mu, pozivajući ga.

On položi šaku na Ličfildovo rame.

„Idemo zajedno, gospodine“, reče on.

„A, ne, ja ne bih mogao.“

„Morate. To je Vaš trijumf, koliko i moj.“

Ličfild klimnu glavom, i oni izađoše zajedno, da se klanjaju naporedo sa glumačkom ekipom.

Iza kulisa je i Telala radila. Osećala se obnovljenom, posle spavanja u Zelenoj sobi. Tolike neprijatnosti su nestale, kao rukom odnete, zajedno sa njenim životom. Nema više onih bolova u njenom kuku, ne gamiže joj neuralgija kroz kožu na temenu. Nije više potrebno da uvlači vazduh kroz cevčice na kojima se stvrdnula prljavština od sedamdeset godina, a ni da trlja nadlanice da bi pokrenula cirkulaciju; čak nije potrebno ni da žmirka. Novom snagom je spremala vatru, snalazila se, koristila je ostatke starih produkcija za novu svrhu: stare pozadinske kulise, delove dekora, kostime. Kad je imala dovoljno zapaljivih predmeta na jednoj gomili, kresnula je šibicu i potpalila to. Elizijum poče da gori.

Neko je, nadjačavajući aplauze, vikao:

„Čudesno, slatki moji, čudesno.“

Bio je to Dianin glas, svi su ga prepoznali iako je nisu mogli dobro videti. Teturala se sredinom međusedišnog prolaza, prema pozornici; pravila je budalu od sebe.

„Kučka blesava“, reče Edi.

„Uuups“, reče Kalovej.

Došla je do ruba pozornice, i osula grdnje po njemu.

„Sad imaš sve što si hteo, a? Ovo ti je ta nova damica, a? Je l'jeste?“

Pokušavala je da se ispentra gore, hvatala se šakama za vrele metalne kape reflektorčića. Njena koža poče da cvrči, pržeći se; kao slanina u tiganju na jakoj vatri.

„Za ime božje, dajte, neka je neko zaustavi“, reče Edi. Ona, međutim, kao da nije osećala to prženje svojih šaka, samo mu se nasmejala u facu. Miris izgorelog mesa poče da ih zapahnjuje, šireći se od tih svetiljki. Glumci istupiše iz reda, zaboravljajući trijumf.

Neko povika: „Gasi ta svetla!“

Jedan otkucaj srca, onda se svetlosti pozornice ugasiše. Diana uzmače; šake su joj se dimile. Neko u ekipi pade u nesvest, neko drugi jurnu među kulise da se ispovraća. Mogli su čuti, negde iza sebe, pucketanje plamenova, ali njihova pažnja bila je preokupirana drugim stvarima.

Pošto se taj venac niskih svetiljki ugasio, sagledali su publiku jasnije. Nikog u parteru nije bilo, ali su balkoni, uključujući i bogove, bili puni i prepuni oduševljenih poklonika. Tamo je svaki red bio krcat, i svaki raspoloživi santimetar međusedišnih prolaza zakrčen gomilama gledalaca. Neko poče, tamo gore, opet da aplaudira, nekoliko trenutaka sam, onda se talas apaluza podiže nanovo. Ali sad se malo ko u družini time ponosio.

Čak i kad se gledalo sa pozornice, pa i očima zasenjenim i umornim, bilo je jasno da nijedan muškarac, žena niti dete u toj masi obožavatelja nisu živi. Mahali su ka glumcima finim svilenim maramicama koje su držali stisnute u istrunulim pesnicama; neki su dobošarili po sedištima ispred sebe, a većina je samo klepetala — kost o kost.

Kalovej se osmehivao, klanjao se duboko, prihvatao je njihovo divljenje zahvalno. Tokom svih svojih petnaest godina rada u pozorištu, nijednom nije imao publiku tako svesnu njegovih vrednosti.

Kupajući se u ljubavi svojih obožavalaca, Konstancija i Ričard Ličfild se uhvatiše za ruke i pođoše bliže publici, da se još jednom naklone. Za to vreme su živi glumci, hororom obuzeti, odstupali.

Počeli su da leleču i da se mole, da arlauču, da trčkaraju tamo-amo kao preljubnici razotkriveni u nekoj farsi. Ali, kao u farsi, pravog izlaza iz te situacije nije bilo. Bleštavi ognjevi već su golicali krovne grede, a vodopadi platna, vazduhom nadutog, slivali su se levo i desno, zato što su konopci već izgarali. Napred, mrtvi; nazad, smrt. Vazduh je od dima postajao sve gušći, čoveku je bilo nemoguće da vidi kuda ide. Neko je, ogrnut togom od gorućeg platna, recitovao krike. Neko drugi je izmahivao protivpožarnim aparatom na inferno. Sve uzalud: sve poslovi stari, u izvođenju lošem. Krov poče da popušta, i smrtonosna kiša drvenih greda i metalnih šipki ućutka većinu.

U bogovima, gledaoci su već bili, manje-više, otišli. Oni su se, znatno pre dolaska vatrogasaca, uveliko klimatali nazad ka svojim rakama; njihovi mrtvački pokrovi bili su osvetljeni sjajem vatre, a povremeno i njihova lica, kad su se osvrtali da gledaju propast Elizijuma. Šou je bio na visini — svaka čast; a sad su bili srećni što idu kući, gde će neko vreme morati da se zadovolje ogovaranjem u tami.

Požar je potrajao celu noć, iako su vatrogasci, nastojeći da ga ugase, ulagali napore nijednog trenutka manje od herojskih. Oko četiri ujutro predali su bitku, zaključivši da je izgubljena, i tada se požar razmahao punom snagom. Do zore Elizijum je bio likvidiran.

U ruševinama otkriše ostatke nekoliko osoba, ali većina tela bila je u takvom stanju da identifikacija nije bila laka. Pogledali su u zubarske arhive, pa su utvrdili za jedan leš da je to Džajls Hamersmit (administrator), za drugi da je Rajan Ksavijer (menadžer pozornice), i za treći, najšokantnije, da je Diana Dival. „Zvezda Deteta ljubavi mrtva u požaru“, pisalo je u tabloidima. Zaboravili su je nedelju dana kasnije.

Nije preživeo niko. Nekoliko tela jednostavno ne nađoše nikada.

Stali su uz ivicu autoputa, da gledaju vrtoglavo proletanje automobila kroz noć.

Ličfild je bio tu, dakako, i Konstancija, zračna kao uvek. Kalovej se opredelio da ide s njima, Edi takođe, Telala isto. Još troje ili četvoro drugih pridružilo se ovoj trupi.

Bila je to prva noć njihove slobode, i, evo njih: na otvorenom drumu, putujući glumci. Edija je ubio samo dim, ništa više, ali neki od njih su imali i ozbiljnije povrede, zadobijene u požaru. Nagorela tela, polomljene ruke i noge. Međutim, publika pred kojom će se oni u budućnosti pojavljivati opraštaće im takve male osakaćenosti.

„Neki se životi žive za ljubav“, reče Ličfild svojoj novoj glumačkoj družini, „a neki za umetnost. Mi, družina srećna, opredelismo se za ovo drugo posvećenje.“

Blag talas aplauza među glumcima.

„Mogu li vama, koji nikad niste umrli, kazati: dobrodošli u svet!“

Smeh; još aplauza.

Svetlosti automobila koji su jurcali autoputem ka severu ocrtavale su ekipu u vidu silueta. Izgledali su, po svemu iole važnom, kao živi muškarci i žene. Ali, zar to i nije bio glavni trik njihove umetnosti? Imitirati život tako dobro, da razlika između iluzije i prave stvari prestane da se primećuje? A njihova nova publika, koja ih čeka po mrtvačnicama, crkvenim dvorištima, i kapelama za pokojne, ceniće tu veštinu više nego što je može ceniti većina gledalaca one druge vrste. Ko bi bolje mogao aplaudirati kobajagi-strastima i kobajagi-bolovima, što će ova ekipa glumiti, nego mrtvi, koji su već iskusili takva osećanja, i konačno ih zbacili sa sebe?

Mrtvi. Njima je zabava bila potrebna ništa manje nego živima; bili su jedno drastično zanemareno tržište.

Ova družina, doduše, nije imala nameru da glumi za novac; oni će glumiti iz ljubavi prema svojoj umetnosti. Ličfild je to u startu sasvim jasno kazao. Nikako više neće biti služenja Apolu.

„E, sad“, reče on, „na koju ćemo stranu — sever? jug?“

„Sever“, reče Edi. „Moja mama je sahranjena u Glazgovu, umrla je pre nego što sam zaigrao profesionalno. Voleo bih da me vidi.“

„Onda neka bude sever“, reče Ličfild. „Da krenemo u potragu za nekim sredstvom transporta?“

Poveo ih je ka jednom restoranu pokraj autostrade; restoranski neon je treperio isprekidano, održavajući noć na onolikoj daljini koliko je ta svetlost bila dugačka. Boje su bile teatarski bleštave: skerletna crvena, oštra bela, kobaltna plava, ne računajući onu belu koja je pljuskala kroz prozore i padala na parking gde su oni stali. Zašištala su automatska vrata, izašao je jedan putnik, noseći hamburgere i kolače na poklon jednom detetu koje je čekalo na zadnjem sedištu njegovih kola.

„U nekom prijateljskom vozilu sigurno će se naći kutak za nas“, reče Ličfild.

„Za sve nas?“ reče Kalovej.

„Neki kamion će poslužiti; prosjaci ne mogu mnogo da izvoljevaju“, reče Ličfild. „A mi smo sada prosjaci: izloženi smo ćefovima svojih zaštitnika.“

„Mož' uvek ukrademo neki auto“, reče Telala.

„Nije potrebno krasti, osim u nekoj kritičnoj situaciji“, reče Ličfild. „Konstancija i ja ćemo poći napred i naći šofera.“

On dohvati svoju ženu za šaku.

„Lepotu ne odbija niko“, reče on.

„A šta ćemo ako nas neko pita šta tražimo ovde?“ upita Edi nervozno. Nije bio naviknut na ovu rolu; osećao je potrebu da ga neko uverava da će stvari ići dobro.

Ličfild se okrete kompaniji, a njegov glas potmulo odjeknu u noći:

„Šta ćemo?“ reče on. „Glumićemo život, naravno! Glumićemo život!“

U BREGOVE, GRADOVI

Tek u prvoj nedelji putovanja po Jugoslaviji Mik je otkrio kakvog je politički zadrtog tipa izabrao za ljubavnika. Sumnje nema: bio je upozoren unapred. Jedan od pedera u Batsu mu je rekao da je Džad politički desno od Atile, vojskovođe hunskog, ali taj peša je bio jedan od Džadovih bivših, pa je Mik pretpostavio da je to opanjkavanje zasnovano više na pizmi nego na percepciji.

Eh, da je samo tada slušao. Onda se ne bi sad vozio beskonačnim drumom u folksvagenu čije dimenzije iznenada počinju da podsećaju na mrtvački sanduk i slušao Džadova gledišta o sovjetskom ekspanzionizmu. Isuse, koji dosadnjaković. Nije vodio razgovor; držao je predavanje, i to beskrajno predavanje. U Italiji propoved se odnosila na to kako su komunisti iskoristili seljačke glasove na izborima. A sad, u Jugoslaviji, Džad se istinski zagrejao za ovu temu, tako da je Mik već bio manje-više spreman da ga tupne čekićem po toj glavi punoj nametljivih stavova.

Nije se radilo o tome da je on o svemu što je Džad govorio imao suprotno mišljenje. Neki od Džadovih argumenata (oni koje je Mik razumeo) zvučali su mu sasvim razumno. Ali šta je on o tome znao? On, nastavnik plesa. Džad je bio novinar, profesionalni delilac pameti. Živeo je u uverenju, kao i većina novinara sa kojima se Mik susretao, da je obavezan da o svakoj stvari na svetu ima neko mišljenje. Naročito o politici; to je bio brlog najpogodniji za valjanje. Mogao si da zariješ njušku, oči, celu glavu, i prednje papke u tu masu prljavštine, i da divno, meraklijski, pljuskaš po njoj. Tema za proždiranje neiscrpna: pomije u kojima se našlo po malo od svega, jer sve stvari su, po Džadu, političke stvari. Umetnost je za njega bila politika. I seks — politika. Religija, trgovina, baštovanstvo, jelo, piće i prdenje — sve politika.

Isuse, bilo je to do besvesti dosadno; ubitačno, ljubav — ubijajuće dosadno.

Da bi stvar bila još gora, Džad, činilo se, nije ni primećivao koliko je dosađivao Miku, ili, ako je primećivao, nije mario. Brbljao je dalje, njegovi argumenti su postajali sve opširniji, a njegove rečenice postajale su sve duže sa svakim kilometrom prevaljenog puta.

Mik zaključi: Džad je sebični kopilan; čim njihov medeni mesec bude završen, rastaće se sa tim tipom.

Tek na ovom putovanju, na ovom beskrajnom, bezrazložnom karavanskom putešestviju kroz groblja srednjoevropske kulture, Džad je uvideo kakav je politički lako-kategornik ovaj njegov Mik. Tip se stvarno vrlo malo zanimao za ekonomiju i politiku država kroz koje su prolazili. Ispoljio je ravnodušnost prema kompletnim faktima o pozadini italijanske situacije; zevao je, da, zevao je kad je on, Džad, pokušao (uzaludno) da otvori debatu o ruskoj pretnji svetskom miru. Džad se morao suočiti sa gorkom istinom: Mik je prava „kraljica“, to je jedina tačna reč za njega. U redu, možda nije vrteo kukovima ili nosio premnogo nakita, ali ipak, bio je kraljica, srećna kad može da se uvalja u svet snova sačinjen od raznih renesansnih fresaka i jugoslovenskih ikona. Kompleksnosti, kontradikcije, čak i agonije zbog kojih su te kulture cvetale i venule, njega su jednostavno zamarale. Mikov um nije dublji od njegovog spoljašnjeg izgleda; to je dobro odnegovani niko.

E, i to je neki medeni mesec.

Drum koji je vodio od Beograda na jug ka Novom Pazaru bio je, po jugoslovenskim standardima, dobar. Rupčaga je bilo manje nego na mnogim putevima kojima su se dosad vozili; bio je i relativno prav. Grad Novi Pazar ležao je u dolini reke Raške, južno od grada koji je po toj reci dobio ime. Ta zona nije bila nešto mnogo popularna kod turista. I pored dobrog druma, ostala je nepristupačna, a sem toga, nedostajale su joj sofisticirane pogodnosti. Ipak, Mik je bio rešen da vidi manastir u Sopoćanima, zapadno od grada; posle izvesnih ogorčenih rasprava, pobedio je.

Putovanje nije bilo inspirativno. Obrađena polja s obe strane druma izgledala su isušena i prašna. To leto beše neuobičajeno vruće, pa su mnoga sela bila pogođena sušom. Usevi bejahu podbacili. Stoka je prerano poklana da ne bi umrla od gladi. Izraz poraza video se na ono nekoliko lica koja na trenutak ugledaše duž druma. Čak su i deca bila natmurena, sa obrvama poleglim teško poput ustajale jare koja je visila nad dolinom.

Sada su se njih dvojica, sa kartama položenim na sto posle one svađe u Beogradu, vozili uglavnom ćuteći; ali ovaj ravni drum, kao i većina ravnih drumova, pozivao je na raspravu. Kad je vožnja laka, um traži čime bi se drugim mogao baviti. A ima li ičeg boljeg od duela?

„Što si kog vraga zapeo da vidiš taj prokleti manastir?“ upita Džad.

Bio je to nepogrešivo prepoznatljivi poziv. „Ovoliki put smo prevalili...“ Mik je nastojao da održi konverzacioni ton. Nije bio raspoložen za svađu.

„Još jebanih Devica, je li?“

Nastojeći da mu glas bude što je moguće ravniji, Mik je dohvatio vodič i počeo iz njega glasno da čita: „... neka od najvećih dela srpskog slikarstva tamo se još uvek mogu videti i u njima uživati. Među tim delima je i jedno za koje se mnogi komentatori slažu da je trajno remek-delo raške škole: 'Spavanje Device'.“

Tišina.

Onda Džad: „Crkve su mi već dovde došle.“

„To je remek-delo.“

„To su sve redom remek-dela, po toj prokletoj knjizi.“

Mik oseti da mu izmiče kontrola. „Maksimum dva i po sata...“

„Rekao sam ti da ne želim više nijednu crkvu da vidim; muka mi je od mirisa tih mesta. Bajati tamjan, stari znoj i laži...“

„Skretanje nije veliko; onda se možemo vratiti na drum pa ćes moći da mi održiš još jedno predavanje o poljoprivrednim dotacijama u Sandžaku.“

„Ja se samo trudim da pokrenem neku pristojnu konverzaciju umesto ovog beskrajnog tupljenja o srpskim jebanim remek-delima...“

„Zaustavi kola!“

„Šta?“

„Zaustavi kola!“

Džad zaustavi folksvagena ukraj druma. Mik izađe.

Vrelo bejaše na drumu, ali se osećao povetarac, on duboko udahnu, pa odluta na sredinu druma. Prazno; ni vozila, ni pešaka, ni sa jedne ni sa druge strane. U svim pravcima, prazno. Bregovi su treperili u vrelini koja se dizala sa njiva. Po jarkovima su rasli divlji makovi. Mik pređe preko druma, čučnu i uzbra jedan.

Iza sebe začu zalupljivanje vrata folksvagena.

„Radi čega si nas zaustavio?“ reče Džad. Glas mu je bio zlovoljan, pun neugasle nade da će do svađe doći, pun molbe da svađa počne.

Mik ustade, poigravajući se cvetom maka. Cvet je, u ovo pozno doba leta, bio blizu da se pretvori u seme. Latice su na Mikov prvi dodir otpadale sa tučka: mala napljusnuća crvenog koja lepršaju nadole ka sivom asfaltu.

„Pitao sam te nešto“, reče Džad.

Mik pogleda unaokolo. Džad je stajao sa suprotne strane automobila, veđa upletenih u liniju rastućeg gneva. Ali privlačnog izgleda; o, da; faca zbog koje su žene plakale od uskraćenosti što je topli brat. Masivni crni brkovi (perfektno potkresani) i oči koje si mogao gledati zauvek a da u njima nikad ne vidiš istu svetlost dvaput. Zbog čega, za ime boga, pomisli Mik, tako fini čovek mora da bude takvo neosetljivo govance?

Džad je uzvraćao pogledom prezrivog odmeravanja, zureći u napućenog zgodnog dečka na drugoj strani druma. U njemu je izazivala želju za povraćanjem ova mala predstava koju je Mik za njega izvodio. Mogla bi se, jedva, ozbiljno prihvatiti od nekog nevinog šesnaestogodišnjaka. Ali kad je glumi dvadesetpetogodišnjak, neuverljiva je.

Mik odbaci cvet i poteže svoju T-majicu nagore, iz farmerki. Stisnuti stomak, a zatim i vitka, glatka prsa pokazaše se dok ju je svlačio. Kosa mu je bila raskuštrana kad se njegova glava opet pojavila, a na faci — široki osmeh. Džad osmotri torzo. Uredan, ne preterano muskulozan. Iznad izbledelih farmerki viri ožiljak od slepog creva. Zlatni lanac, mali ali hvata sunce, utonuo u udubinu njegovog grla. I nehotice on uzvrati Miku osmehom, i među njima dvojicom zavlada nekakav mir. Mik je raskopčavao opasač.

„Oćeš da se jebeš?“ reče bez posustajanja osmeha.

„Ne vredi“, stiže odgovor, iako ne na to pitanje.

„Šta ne vredi?“

„Nismo kompatibilni.“

„O'š se kladiš?“

Sad mu je i rajsferšlus bio „zipnut“ nadole. Već se okretao na drugu stranu, prema pšeničnom polju uz drum.

Džad je posmatrao kako Mik probija sebi put kroz zanjihano more; njegova leđa bila su boje žita, tako da mu je žito bilo maltene puna kamuflaža. Opasna igra, tucati se na otvorenom prostoru — ovo nije bio San Francisko, pa čak ni Hempsted Hit. Džad nervozno pogleda duž druma. Još uvek prazan u oba smera. A Mik se okretao, duboko u polju, okretao i smešio i mahao kao plivač izdignut zlatnim okeanskim velikim talasima. Pa, šta, do đavola... nema ko da vidi ni da sazna. Samo bregovi, tečni u vrelinskoj zamućenosti, bregovi koji su pogurili svoja pošumljena leđa i posvetili se poslu zemlje, i jedan izgubljeni pas koji je sedeo na rubu druma čekajući nekog izgubljenog gospodara.

Džad pođe Mikovom putanjom kroz žito, raskopčavajući košulju u hodu. Poljski miševi su bežali ispred njega, panično grabili između stabljika dok je džin stupao ka njima nogama poput grmljavine. Videći njihovu uspaničenost Džad se osmehnu. On njima nije želeo nikakvo zlo, ali kako bi oni to mogli znati? Možda je ugasio stotinu života, ubio toliko miševa, buba, crva, dok je dospeo do mesta gde je Mik ležao go golcat, na postelji ugaženog žita, još uvek isceren.

Dobru su ljubav vodili tada, dobru, jaku ljubav, sa jednakim zadovoljstvom za obojicu; bilo je preciznosti u njihovoj strasti, bilo je sposobnosti da se oseti onaj momenat kad beznaporno uživanje postaje urgentno, kad želja prerasta u neophodnost. Spletoše se čvrsto, udovima, jezicima, u čvor koji se samo orgazmom mogao razvezati, izlažući leđa naizmeničnom prženju i grebanju dok su se valjali unaokolo razmenjujući udarce i poljupce. U najgušćem trenutku, dok su svršavali istovremeno, začuše fut-fut-fut prolazećeg traktora; ali tad su već bili onostran marenja.

Vraćali su se u folciku noseći u kosi i ušima žito telima ovršeno; imali su to zrnevlje i u čarapama, i između nožnih prstiju. Njihovu raniju iscerenost zamenili su ležerni osmesi: primirje možda neće biti permanentno, ali će potrajati bar nekoliko sati.

U kolima je bilo vruće kao u pekarskoj peći, pa su morali da otvore sva vrata i sve prozore da bi povetarac ohladio folksvagen pre nego što su krenuli ka Novom Pazaru. Bilo je četiri popodne, a pred njima je bio još sat vožnje.

Dok su ulazili u kola Mik reče: „Zaboravićemo manastir, a?“

Džad zinu. „A ja mislio...“

„Ne bih mogao podneti još jednu jebanu Devicu...“

Uglas se lako nasmejaše, onda se poljubiše, osećajući ukus jedan drugoga i sopstveni, mešanje pljuvačke, i zaostali ukus slane sperme.

Sledeći dan bio je blistav, ali ne naročito vruć. Bez plavih nebesa: samo ujednačeni sloj belih oblaka. Jutarnji vazduh bio je oštar na sluzokoži nozdrva, kao eter ili pepermint.

Vaslav Jelovšek je gledao golubove na glavnom trgu Popolca kako se poigravaju sa smrću skakućući i lepršajući ispred vozila koja su zujala tamo-amo. Neka vozila bila su zauzeta vojnim poslovima, a neka civilnim. Njegova trezna usmerenost bila je jedva jača od uzbuđenja kojim je Vaslav danas bio obuzet. Znao je da su istim takvim uzbuđenjem obuzeti i svi muškarci, sve žene i sva deca u Popolcu. Možda čak i golubovi, koliko je njemu bilo poznato. Možda su se zato igrali pod točkovima tako vešto, znajući da im se ovog, izuzetnog dana ne može ništa loše dogoditi.

Opet je osmotrio nebo, ono isto belo nebo u koje je zurio još od zore. Oblačni sloj bio je nizak, što nije baš idealno za svečanosti. Kroz njegov um prođe jedna engleska izreka koju je čuo od nekog prijatelja: to have your head in the clouds, „imati glavu u oblacima“. To je značilo, koliko je on shvatio, biti izgubljen u sanjarijama, u nekom belom, bezvidnom snu. I to je sve, pomisli on, što Zapad zna o oblacima, to da predstavljaju snove. Bila je potrebna i jedna vizija koju Zapad nema da bi se ta olako sklepana fraza pretvorila u istinu. Ovde, u ovim tajnim bregovima, oni će (zar ne?) načiniti od tih dokonih reči spektakularnu realnost. Uzrečica će oživeti.

Glava u oblacima.

Prvi odred se već okupljao na trgu. Jedan ili dvojica su izostali zbog bolesti, ali njihovi zamenici bili su spremni, čekali su da zauzmu njihova mesta. Takva žarka želja! Takvi široki osmesi kad zamenik ili zamenica čuju svoje ime i broj u prozivci, te kad budu izvedeni iz stroja da bi se ukomponavali u ud koji se već uobličavao. Posvuda čuda organizacije. Svako ima svoj posao i svoje mesto. Nema vike, nema guranja: glasovi, zapravo, jedva da se dižu iznad nivoa željnog šapata. Sa divljenjem je gledao odmicanje radova na raspoređivanju, učvršćivanju i vezivanju konopcem.

Biće to dug i naporan dan. Vaslav je na ovom skveru stajao još od jedan sat pre zore, pijući kafu iz uvoznih plastičnih čaša, diskutujući o polusatnim meteorološkim raportima koji su stizali iz Prištine i Mitrovice, i posmatrajući bezzvezdano nebo dok je sivo jutarnje svetlo puzilo preko njega. Sad je pio svoju šestu jutrošnju kafu, a bilo je jedva sedam sati. S one strane trga nalazio se Mecinger koji je izgledao isto onoliko umorno i zabrinuto koliko se Vaslav umornim i zabrinutim osećao.

Zajedno su bili gledali kako se zora cedi iz istoka. Mecinger i on. Ali sad su se razdvojili, zaboravljajući dotadašnje druženje; neće više razgovarati dok nadmetanje ne bude okončano. Mecinger je, ipak, bio iz Podujeva. U predstojećoj bici imao je da podržava svoj grad. Oni će sutra pričati jedan drugome svoje avanture, ali danas će morati da se ponašaju kao da se ne poznaju, čak ni jedan osmeh neće razmeniti. Jer danas moraju biti apsolutno pristrasni, moraju biti zainteresovani isključivo za pobedu svog grada i poraz protivne strane.

Prva noga Popolca bejaše već podignuta, čime su bili zadovoljni i Mecinger i Vaslav. Sve bezbednosne provere pomno su izvršene, i ta noga ode sa trga, bacajući svoju senku preko lica Gradske većnice.

Vaslav je pijuckao svoju slatku, slatku kafu. Dopustio je sebi da malo humne od zadovoljstva. Kakvi dani, kakvi dani. Dani slave, dani pucketajućih zastava i uzvišenih, zapanjujućih prizora, dovoljnih za čitav jedan ljudski život. Bio je ovo zlatni predukus Raja.

Nek ima Amerika svoja jednostavna zadovoljstva, svoje crtane miševe, svoje slatkišima obložene dvorce, svoje kultove i tehnologije, ništa od toga on ne želi. Najveće čudo sveta je ovde, skriveno u brdima.

Ah, kakvi dani.

Na glavnom trgu Podujeva scena nije bila ništa manje živa i inspirativna. Možda je jedno prigušeno osećanje tuge ležalo ispod ovogodišnje svečanosti, ali to je bilo razumljivo. Nita Obrenović, voljena i cenjena podujevska organizatorka, više nije bila među živima. Prethodna zima ju je odnela, u devedeset petoj godini života, tako da je grad ostao lišen njenih žestokih mišljenja i još žešćih telesnih proporcija. Šezdeset godina je Nita radila sa građanima Podujeva, planirajući sledeće nadmetanje i poboljšavajući konstrukcije, nastojeći da svaka sledeća kreacija bude ambicioznija i realističnija od prethodne.

Sad je bila mrtva, i ljuto im je nedostajala. Nije bez nje nastupila dezorganizacija na ulicama, ljudi su bili previše disciplinovani za tako nešto, ali već su kasnili u odnosu na vremenski plan, a već je bilo blizu sedam i dvadeset pet. Nitina ćerka je preuzela poslove svoje majke, ali ona nije imala Nitinu moć da galvanizuje ljude u akciju. Bila je, jednom rečju, previše blaga za posao koji se morao obavljati. Bio je potreban lider koji će delimično biti i prorok, a delimično komandant boraca u areni — da ubedi i blagim načinom, i zastrašivanjem, i inspirisanjem, građane da zauzmu svoja mesta. Možda će posle dve-tri decenije, sa još nekoliko nadmetanja pod svojim opasačem, kćer Nite Obrenović položiti ispit. Ali danas je Podujevo kasnilo; bezbednosne provere su previđane; umesto pouzdanja iz ranijih godina, nervozni pogledi.

Ipak, u šest minuta do osam prvi ud Podujeva izađe iz grada i ode do mesta za sastavljanje, da čeka svog druga. A dotad su u Popolcu već i bokovi bili uvezani, a na gradskom trgu su naoružani kontingenti čekali naređenja.

Mik se probudio tačno u sedam, iako nije bilo budilnika u njihovoj jednostavno nameštenoj sobi u hotelu „Beograd“. Ležao je u svom krevetu i osluškivao Džadovo ravnomerno disanje sa drugog, jednakog kreveta na suprotnoj strani sobe. Tupo jutarnje svetlo jecalo je kroz tanke zavese, ne ohrabrujući da se pođe rano. Posle nekoliko minuta zurenja u ispucalu farbu na plafonu, i posle kudikamo dužeg zurenja u grubo izrezbareno raspeće na suprotnom zidu, Mik ustade i priđe prozoru. Tup dan, kao što je i pretpostavio. Nebo prevučeno oblacima; novopazarski krovovi sivi i bezlični u ravnom jutarnjem svetlu. Ali onostran krovova, na istoku, video je bregove. Tamo je bilo sunca. Video je trake svetlosti kako dohvataju plavozelenu boju šuma, pozivajući u posetu njihovim obroncima.

Danas će možda krenuti južno, u Kosovsku Mitrovicu. Tamo postoji pijaca, zar ne, i muzej? A oni se mogu voziti niz dolinu Ibra, drumom duž reke, tamo gde se bregovi uzdižu divlji i blistavi sa obe strane. Brda, on je juče odlučio da će oni videti brda.

Bilo je osam i petnaest.

Do deset, tela Popolca i Podujeva bila su manje-više sastavljena. Udovi su, na mestima za to određenim, spremno čekali da se udruže sa svojim torzoima punim iščekivanja.

Vaslav Jelovšek nadsvodi oči urukavičenom rukom i osmotri nebo. Dno oblaka se tokom proteklog sata diglo, nesumnjivo, i na zapadu su se pojavile praznine između oblaka; čak se, na mahove, moglo naslutiti i sunce. Možda neće biti perfektan dan za takmičenje, ali biće svakako dovoljno dobar.

Mik i Džad su za svoj pozni doručak uzeli „hemendeks“ — što je otprilike odgovaralo engleskom ham and eggs, šunka sa jajima — i nekoliko šoljica dobre crne kafe. Razvedravalo se, čak i u Novom Pazaru, i njihove ambicije bile su postavljene visoko. Do ručka, Kosovska Mitrovica, onda možda i poseta Zvečanu, dvorcu na brdu, popodne.

Oko devet i trideset motor ih povuče iz Novog Pazara i oni pođoše srbovačkim putem južno, ka dolini Ibra. Drum nije bio dobar, ali grbine i rupčage nisu mogle pokvariti ovaj novi dan.

Drum pust, izuzev pokojeg pešaka; umesto kukuruznih i pšeničnih polja od juče, s obe strane zatalasani bregovi, čiji su bokovi bili gusto i tamno obrasli šumom. Nisu videli nikakve divlje životinje, sem nekoliko ptica. Posle nekoliko kilometara nestade i to malo društva na njihovom putu, a usamljene farmerske kuće pored kojih su povremeno prolazili odavale su utisak da su zaključane i zamandaljenih prozora. Po jednom dvorištu jurile su nečuvane crne svinje koje nije hranilo nijedno dete. Okačen veš se naduvavao i praskao na jednom omlitavelom konopcu, a pralje nigde.

U početku je ovo usamljeničko putovanje kroz bregove osvežavalo baš zbog odsustva kontakta sa ljudima, ali kako je jutro počelo da se oteže, njih dvojicu poče da zahvata nelagodnost.

„Zar nije trebalo da vidimo usputni znak o Mitrovici, Mik?“

On se zapilji u mapu.

„Možda smo...“

„...krenuli pogrešnim putem.“

„Da je bila tabla, video bih je ja. Mislim da bi trebalo da pokušamo da skrenemo sa ovog druma i da pođemo malo južnije da uđemo u dolinu na mestu koje je bliže Mitrovici nego što smo planirali.“

„Kako da siđemo sa ovog prokletog druma?“

„Bilo je par skretanja...“

„Zemljane staze.“

„E pa moraćemo ili tako, ili ovako kako smo krenuli.“

Džad napući usne.

„Cigaretu?“ upita on.

„Njih sam dokrajčio kilometrima ranije.“

Ispred njih su bregovi činili neprobojnu liniju. Nikakvog znaka života pred njima; ni pramička dimnjačkog dima, ni zvuka vozila ili ljudskog glasa.

„U redu“, reče Džad, „sledeći put skrećemo. Sve je bolje od ovoga.“

Vozili su dalje. Drum se naglo pogoršavao, rupčage su postajale krateri, izbočine su davale osećaj da točkovi idu preko leševa.

Onda:

„Eno!“

Skretanje: opipljiva mogućnost da se skrene. Ne na važan put, to nikako. Zapravo, to se jedva moglo nazvati čak i zemljanom stazom, kako je Džad bio opisao one ranije bočne puteve, ali ipak je davalo neku mogućnost bekstva iz beskonačne perspektive druma na kome su bili zarobljeni.

„Ovo se pretvara u prokleti safari“, reče Džad čim folksvagen poče da podskakuje i škripi duž te jadne stazice.

„Gde ti je osećanje za avanturu?“

„To sam zaboravio da spakujem.“

Pođoše uzbrdo, jer puteljak je vodio krivudavo nagore, u bregove. Šuma se sklopi iznad njih, zaklanjajući nebo, tako da je preko haube hitala, dok su se vozili, pokretljiva zakrpasta mreža svetlosti i senke. Ptičja pesma se prosu iznenada, praznoglava i optimistična; osetiše miris sveže borovine i nekopane zemlje. Jedna lisica pređe stazu, gore, iznad njih: jedan dugi momenat je stajala i gledala kako se kola gunđajući penju ka njoj. Onda, ležernim dugim koracima neustrašivog princa, odšeta među drveće.

Kud god da su zašli, pomisli Mik, bolje im je nego na drumu sa koga su sišli. Uskoro će možda stati, prošetati se malo, i naći neku uzvisinu sa koje bi mogli videti dolinu, a možda čak i Novi Pazar ugnežden iza njih.

Njih dvojica su imali još jedan sat vožnje do Popolca kad je glava odreda najzad odmarširala sa gradskog trga i zauzela svoje mesto na trupu.

Tim poslednjim izlaskom, grad ostade totalno napušten. Ni bolesni, ni stari nisu danas bili zanemareni; nikome nije smeo biti uskraćen spektakl borbe i trijumfa. Svaki pojedini građanin, ma koliko mlad ili nejak; slepci, bogalji, bebe, trudnice — svi su se pokrenuli iz svog ponosnog grada prema borilištu. Zakon je zahtevao da svi dođu; ali za sprovođenje tog zakona nije bila potrebna sila. Nijedan građanin tih dvaju gradova ne bi propustio šansu da vidi takav prizor — da doživi uzbuđenje tog takmičenja.

Konfrontacija je morala biti totalna, grad protiv grada. Tako je oduvek bilo.

I zato gradovi pođoše u brda. Do podne se skupiše, građani Popolca i Podujeva, u tajnoj udubini bregova, skrivenoj od civilizovanih očiju, da obave drevnu ceremonijalnu bitku. Desetine hiljada srca zakucalo je brže. Desetine hiljada tela se opružalo, upinjalo, preznojavalo, dok su gradovi-blizanci zauzimali pozicije. Senke njihovih dvaju tela zamračivale su zemljišna prostranstva gde bi se čitavi gradići mogli smestiti; težinom njihovih stopala trava je bila mrvljena u zeleno mleko; njihovi pokreti su ubijali životinje, drobili žbunje, obarali stabla. Zemlja se bukvalno tresla od njihovog prolaženja, brda su odjekivala potmulom tutnjavom njihovog nastupanja.

U silno visokom telu Podujeva nekoliko tehničkih kikseva postajalo je vidno. Sitna omaška u splitanju na levom boku dovela je do slabosti na toj strani; iz ovoga proistekoše problemi u mehanizmu za okretanje kukova. Bio je krući nego što bi trebalo, a pokreti nisu bili glatki. Posledica ovog bila je da se taj deo grada morao jako naprezati. Grad se hrabro suočio s tim; najzad, cilj takmičenja je i bio da takmičari budu prinuđeni na najveća moguća iskušenja. Ali tačka sloma bila je bliže nego što bi se iko usudio da prizna. Građani nisu bili onako otporni kao prilikom prethodnih takmičenja. Decenija loših žetvi dala je tela slabije uhranjena, kičme manje elastične, volje manje čvrste. Možda taj loše spleteni bok ne bi sam po sebi doveo do nesreće, ali dodatno oslabljen nejakošću učesnika značio je da su nastali uslovi za nečuvenu pogibiju.

Zaustaviše kola.

„Jesi čuo?“

Mik odmahnu glavom. Još od puberteta je slabo čuo. Previše rok-koncerata poslalo je njegove bubne opne u pakao. Džad izađe iz kola.

Ptice su sad tiše pevale. Ona buka koju je bio začuo dok su se vozili ponovo se oglasi. Nije to bila samo buka: bilo je to maltene pokretanje tla, urlik koji kao da je imao svoje boravište u masi samih bregova.

Grmljavina, valjda?

Ne, suviše je ritmično. I evo, opet, kroz njegove tabane...

Buuum.

Ovoga puta je i Mik to čuo. Izvirio je kroz prozor kola.

„To je negde tamo napred. Sad čujem.“

Džad klimnu glavom.

Buuum.

Grmljavina zemlje, opet.

„Šta je kog vraga to?“ reče Mik.

„Šta god da je, hoću da vidim...“

Džad se vrati u folciku, osmehnut.

„Zvuči maltene kao topovi“, reče, paleći motor. „Veliki.“

Kroz svoj dvogled ruske proizvodnje Vaslav Jelovšek je gledao kako službenik zadužen za start diže pištolj. Vide pero belog dima kako se diže iz cevi, a sekund kasnije začu i pucanj koji se razlegao dolinom.

Takmičenje je počelo.

Diže pogled ka dvema kulama, Popolcu i Podujevu. Glave u oblacima — pa, maltene. Pružali su se praktično do neba. Bio je to strahovit prizor, zaustavljao dah, unosio nelagodnost. Dva grada: njišu se i uvijaju, spremaju se da načine prve korake jedan drugom ususret, u ovoj ritualnoj borbi.

Činilo se da je Podujevo manje stabilno. Dok je taj grad podizao levu nogu da otpočne svoj marš, primetilo se maleno oklevanje. Ništa ozbiljno, samo mala teškoća u koordiniranju mišića kuka i butine. Par koraka, pa će grad već naći svoj ritam; još par koraka, pa će se stanovnici Podujeva kretati kao jedno biće, jedan savršeni džin spreman da suprotstavi svoju eleganciju i silu svojoj ogledalskoj slici.

Pucanj je naterao jata ptica da prhnu uvis iz krošnji drveća koje je oivičavalo skrivenu dolinu. Uzletele su u slavu velikog okršaja, cvrkutale su o svom uzbuđenju dok su se vijale iznad tabališta.

„Jesi čuo pucanj?“ upita Džad.

Mik klimnu glavom.

„Vojni manevri?...“ Džadov osmeh se proširio. Već je video naslove — ekskluzivni izveštaj o tajnim manevrima u dubini jugoslovenske provincije. Možda ruski tenkovi, vežbaju taktiku daleko od prodornih pogleda Zapada. Uz sreću, on će biti donosilac te vesti.

Buuum.

Buuum.

Ptice u vazduhu. Grmljavina glasnija. Jeste zvučalo nalik na topove.

„S druge strane one sledeće uzvisine...“ reče Džad.

„Ne mislim da bi trebalo da idemo dalje.“

„Moram videti.“

„Ja ne moram. Mi ne bi trebalo ovde da budemo.“

„Ne vidim nikakve oznake.“

„Skembaće nas; deportovaće nas — ne znam — samo mislim da...“

Buuum.

„Moram da vidim.“

I tek što su te reči izašle iz njegovih usta, vrištanje poče.

Vrištalo je Podujevo: samrtnički krik. Neko duboko ukopan u onaj slabi bok umro je od napora, i time je započet lanac raspadanja sistema. Jedan čovek je ispustio svog suseda, ovaj svog, i tako se kancer haosa počeo širiti kroz taj grad. Koherentnost silno visoke strukture opadala je zastrašujuće brzo; propadanje jednog dela anatomije dovodilo je do neizdrživih pritisaka na drugi.

Remek-delo koje su dobri građani Podujeva konstruisali od svog sopstvenog mesa i krvi zateturalo se i onda — dinamitovani oblakoder, počelo da pada.

Iz rasprslog boka kuljali su građani kao krv iz presečene arterije. Onda, elegantnom nemarnošću zbog koje su agonije građana postale još užasnije, grad poče da se saginje ka zemlji. Pri tom su se svi njegovi udovi raspadali.

Gigantska glava, koja je tako nedavno doticala oblake, zabacila se na debelom vratu. Deset hiljada usta izgovorilo je jedan vrisak za ta ogromna usta: bez ijedne reči, samo beskrajno žalostivu molbu nebu. Arlauk gubitka, urlik iščekivanja, urlik zbunjenosti. Kako, pitao je taj vrisak, kako se može dan nad svim danima završiti ovako, bujicom padajućih tela?

„Jesi čuo to?“

Zvuk je bio nepogrešivo ljudski, ali maltene zaglušujuće jak. Džadov stomak se zgrči. Baci pogled u stranu, ka Miku, koji je bio beo kao čaršav.

Džad zaustavi kola.

„Ne „, reče Mik.

„Čuj — za ime Hristovo...“

Vazduh je bio poplavljen grdnom bukom sačinjenom od samrtničkog jecanja, preklinjanja, kletvi. Bilo je vrlo blizu.

„Mi moramo sad da idemo dalje“, molio je Mik.

Džad odmahnu glavom. Bio je spreman da vidi neki vojni spektakl — celu rusku armiju nagomilanu odmah iza brda — ali ova galama u njegovim ušima bila je galama ljudskog mesa — previše ljudska za reči. Podsetila ga je na njegova dečja zamišljanja kako izgleda pakao; beskrajne, neizrecive muke kojima mu je pretila njegova majka za slučaj da ne prigrli Hrista. Taj užas je on zaboravio još pre dvadeset godina. Ali iznenada, evo tog užasa opet, sa svežim licem. Možda je ona provalija zinula odmah iza horizonta, a na rubu stoji njegova majka i doziva ga da okusi kazne unutra.

„Ako nećeš ti da voziš, ja ću.“

Mik izađe iz kola i pređe ispred njih na drugu stranu, bacajući, usput, pogled uz stazu. Postojao je jedan tren oklevanja, ne više od trena, kad su njegove oči treperile nevericom, pre nego što se okrenuo vetrobranu, lica čak i bleđeg nego maločas, i rekao: „Isuse Hriste...“ glasom zgusnutim od potisnute mučnine.

Njegov ljubavnik je još uvek sedeo za volanom, glave zagnjurene u šake, pokušavajući da prebriše uspomene.

„Džad...“

Džad, polako, diže pogled. Mik je zurio u njega kao poludeo, lica sjajnog od iznenadnog, ledenog znoja. Džad pogleda mimo njega. Nekoliko metara ispred njih staza se misteriozno zatamnila, jer jedna plima je polako napredovala prema automobilu, gusta, duboka plima krvi. Džadov razum se uvijao i okretao da bi ovu sliku protumačio na ma koji drugi, a ne na onaj neizbežni način. Ali nikakvog mentalno zdravijeg objašnjenja nije bilo. Bejaše to krv, u neizdrživom izobilju, krv bez kraja.

A sad se u povetarcu osetio i ukus tek otvorenih leševa: miris iz dubina ljudskog tela, donekle sladak, donekle ukusan.

Mik se otetura nazad, do putničke strane folksvagena, i poče nejako da prtlja oko kvake. Vrata se iznenada otvoriše a on posrlja unutra, očiju zastakljenih.

„U rikverc“, reče on.

Džad posegnu ka paljenju. Plima krvi je već zapljuskivala prednje točkove. Napred je svet bio obojen crveno.

„Teraj, jebi ga, teraj!“

Džad nije ni pokušavao da pokrene automobil.

„Moramo pogledati“, reče on, bez ubeđenosti. „Moramo.“

„Ništa mi ne moramo“, reče Mik, „sem da se tornjamo odavde. Nisu ovo naša posla...“

„Pad aviona...“

„Nema dima.“

„Ono su ljudski glasovi.“

Mikov instinkt bio je da ne traži bolje od dobrog. Moći će i u novinama da čita o tragediji — da vidi slike sutra, tamo gde će one biti sive i zrnaste. Danas je suviše sveže, suviše nepredvidljivo.

Bilo šta bi se moglo nalaziti na kraju te staze, i krvariti...

„Moramo...“

Džad pokrete kola, a pokraj njega Mik poče tiho da ječi. Folksvagen pođe malo-pomalo napred, gurkajući se nosem kroz reku krvi; njegovi točkovi su proklizavali u tugaljivoj, penušavoj plimi.

„Ne“, reče Mik veoma tiho. „Molim te, ne...“

„Moramo“, glasio je Džadov odgovor. „Moramo, Moramo.“

Samo nekoliko metara dalje, preživeli grad, Popolac, se oporavljao od prvih grčeva. Zurio je, kroz hiljadu očiju, u ruševine svog ritualnog neprijatelja, sada rasprostrtog u zamršaju konopaca i tela na utabanom zemljištu, rasprsnutog zauvek. Popolac se zatetura uzmičući od ovog prizora, sravnjujući svojim ogromnim nogama šumu oko okolišta, mlatarajući rukama kroz vazduh. Ali održa ravnotežu, iako se kolektivno ludilo, probuđeno užasom pred njegovim stopalima, naglo proširilo kroz njegove žile i zgrušalo mu mozak. Pođe naredba: telo poče da se bacaka i uvija, pa se okrete od groznog tepiha Podujeva i izmače u brda.

Dok je kretao ka zaboravu, njegova grdno visoka figura prođe između automobila i sunca, bacajući hladnu senku na krvavi put. Mik kroz svoje suze ne vide ništa, a Džad, pošto je skupio oči spremajući se da iza sledeće okuke vidi ono čega se plašio, samo nejasno primeti da je tokom jednog kraćeg vremena svetlost bila nečim zaklonjena. Oblakom, može biti. Jatom ptica.

Da je u tom momentu pogledao gore, da je samo jedan pogled bacio ka severoistoku, video bi glavu Popolca, ogromnu, rojeću glavu pomahnitalog grada, kako tone ispod linije njegovog gledanja udaljavajući se među brda. Tad bi znao da je ovo teritorija onostran njegovog shvatanja; i da u ovom uglu pakla nikakvo lečenje nije moguće. Ali on taj grad nije video; tako on i Mik prođoše svoju poslednju tačku-prekretnicu. Od ovog trenutka bili su, baš kao i Popolac i njegov mrtvi parnjak, izgubljeni za zdravi razum i za svaku nadu u život.

Prođoše krivinu i ruševine Podujeva se ukazaše pred njima.

Njihove pripitomljene imaginacije nikad nisu začele prizor tako neizrecivo brutalan.

Možda je na bojištima Evrope nekad bilo toliko leševa na jednoj gomili: no da li su sa leševima muškaraca bili u tolikom broju izmešani i leševi žena i dece? Bilo je nekada toliko visokih hrpa mrtvaca, no da li ikad mrtvaca koji su do pre tako kratkog vremena bili prepuni života? Bilo je gradova opustošenih tako brzo, no da li je ikad ijedan grad izgubljen zbog jednostavnog diktata gravitacije?

Bejaše to prizor onostran mučnine. Pred njim se um usporavao do brzine puža, a sile razuma pomno pregledale dokaze jedan po jedan tragajući za nekom pukotinom, za mestom gde bi mogle kazati:

Ovo se sada ne dešava. Ovo je san o smrti, a ne smrt sama.

Ali u tom zidu razum nije mogao naći nijedno slabo mesto. Ovo je bilo istina. Bila je uistinu smrt. Podujevo je palo.

Trideset osam hiljada sedamsto šezdeset pet građana bilo je povaljeno po tlu, ili, tačnije, bačeno na ružne, procurele gomile. Oni koji nisu poginuli prilikom pada, niti se ugušili, umirali su sada. Niko iz grada neće preživeti, niko sem one grupice posmatrača koji su doklipsali iz svojih domova samo da bi gledali takmičenje. Ta nekolicina Podujevčana, invalidi, bolesnici, nekoliko prastarih, buljili su sada, kao i Mik i Džad, u pokolj, trudeći se da ne prihvate.

Džad je prvi izašao iz kola. Tlo je pod njegovim cipelama od meko uštavljene kože bilo lepljivo od krvi koja se počela zgrušnjavati. Osmotrio je razbojište. Nigde olupina: nikakvog znaka da je pao avion, nema vatre, ne miriše gorivo. Samo desetine hiljada svežih tela, koja su sva bila ili gola ili obučena u identični sivi vuneni serž, muškarci, žene i deca podjednako. Neki od njih, vide on sad, imali su na sebi amove od štavljene kože, čvrsto utegnute oko prsa; od tih naprava u koje su bili upregnuti pružali su se konopci, kilometri i kilometri konopaca. Što je pažljivije zagledao, to je bolje uviđao kakvim su ekstraordinarnim sistemom čvorova i petlji ova tela bila još uvek spojena. Ovi ljudi su bili iz nekog razloga vezani jedni uz druge. Neki su bili pričvršćeni na pleća svojih suseda kao jarmovi, kao kad dečaci glumeći konjanike jašu jedni drugima na ramenima. Neki su bili spleteni i rukama i konopcima u zidove od mesa i kostiju. Neki su, opet, bili spetljani u lopte, sa glavom zavučenom među kolena. Svako je bio na neki način spojen sa svojim drugovima. Bili su vezani kao da su se kolektivno upustili u neku sumanutu igru seksualnog sadomazohističkog vezivanja.

Još jedan pucanj.

Mik diže pogled.

Preko polja je išao jedan usamljeni čovek u kaputu sumorne boje, sa revolverom u ruci; hodao je između tela i odstreljivao umiruće. Bio je to žalosno neadekvatan čin milosrđa, ali on je, ipak, nastavljao s tim, birajući prvo decu koja su bila u mukama. Praznio je revolver, opet ga punio, praznio, punio, praznio...

Mik pusti svoju napetost da provali.

Prodernjao se iz petnih žila, nadjačavajući jauke ranjenih.

„Šta je ovo?“

Onaj čovek diže pogled sa svoje užasavajuće dužnosti; njegov pogled bio je iste mrtvosive boje kao i njegov kaput.

„A?“ humnu on, mršteći se kroz svoje debele naočari na dvojicu uljeza.

„What's happened here?“ povika Mik preko polja ka njemu. Prijalo je vikati, prijalo je zazvučati kao da se ljutiš na ovoga. Možda taj i jeste kriv. Baš bi fino bilo imati na koga baciti krivicu.

„Tell us...“ reče Mik. Čuo je suze kako pulsiraju u njegovom glasu. „Tell us, for God's sake. Explain.“

Sivokaputaš odmahnu glavom. Nije razumeo nijednu reč ovog mladog idiota. Jedino je shvatio da taj mladić priča na engleskom jeziku. Mik poče da hoda ka njemu, osećajući na sebi neprestano oči mrtvih. Oči poput crnih, sjajnih dragulja ugrađenih u polomljena lica; oči uprte u njega naopačke, iz glava koje su smaknute sa svojih ležišta. Oči u glavama koje imaju čvrsti urlik umesto glasa. Oči u glavama koje su onostran urlika, onostran daha. Hiljade očiju.

Stiže do sivokaputaša, čiji je pištolj bio gotovo prazan. Sivi je skinuo naočari i bacio ih negde u stranu. Plakao je i on, sitni trzaji su prolazili kroz njegovo veliko, nelepo telo.

Pred Mikovim nogama našao se neko ko je rukom posezao ka Miku. On nije želeo da pogleda tamo, ali šaka dotače njegovu cipelu, tako da nije imao izbora, morao je videti ko je vlasnik te šake. Jedan mladić, raspoređen po tlu kao kukasti krst od mesa: svi zglobovi razmrskani. Ispod njega neka devojčica čije su krvave nožice virile kao dva ružičasta štapa.

Poželeo je revolver tog čoveka, da bi stopirao tu šaku, da ga ona više ne dira. Još bolje, automatsku pušku je hteo, bacač plamena, bilo šta, samo da zbriše i odagna ovu agoniju.

Dok je dizao pogled sa tog slomljenog tela, Mik vide da sivokaputaš diže revolver.

„Džad...“ reče on, ali dok je ta reč silazila sa njegovih usana, cev revolvera je kliznula sivokaputašu u usta a obarač je povučen.

Taj poslednji kuršum sivokaputaš je bio sačuvao za sebe. Njegov potiljak se otvori kao ispušteno jaje, ljuska njegove lobanje odlete. Njegovo telo klonu i potonu do tla, sa revolverom još uvek između usana.

„Moramo...“ poče Mik, govoreći nikome. „Moramo...“

Koji je imperativ trenutka? U ovoj situaciji, šta to oni moraju učiniti?“

„Moramo...“

Džad se našao iza njega.

„Pomoć...“ reče on Miku.

„Da. Moramo dovesti pomoć. Moramo...“

„Poći.“

Poći! To je ono što moraju. Sa bilo kojim izgovorom, zbog ma kakvog krhkog, kukavičkog razloga, ali, moraju poći. Otići sa bojišta, izmaći se iz dohvata umiruće šake koja umesto tela ima ranu.

„Moramo reći vlastima. Naći neki grad. Dovesti pomoć...“

„Sveštenike“, reče Mik. „Ovima su potrebni sveštenici.“

Bilo je to apsurdno: pomišljati na poslednji ritual za tako mnogo ljudi. Bila bi potrebna armija sveštenika, vodeni top napunjen svetom vodicom, zvučnik za izgovaranje blagoslova.

Okretoše, zajedno, leđa užasu, zagrliše se, pa pođoše, birajući gde će nagaziti, prema kolima.

Bila su zauzeta.

Vaslav Jelovšek je sedeo za volanom i pokušavao da pokrene folksvagena. Obrnuo je ključ za paljenje jednom. Dvaput. Iz trećeg pokušaja uspe, motor proradi a točkovi se zavrteše kroz grimizno blato. Poterao je kola u rikverc, nazad niz stazu. Video je Vaslav Engleze kako trče prema kolima psujući ga. Nije se tu ništa moglo učiniti — nije želeo da ukrade ovo vozilo, ali morao je da obavi jedan posao. Do maločas je bio sudija u areni, odgovoran za ovo takmičenje, pa i za bezbednost takmičara. Jedan od gradova-heroja već je pao. On mora da učini sve što je u njegovoj moći da spreči da i Popolac krene za svojim blizancem. Mora pojuriti za Popolcem i razumno razgovarati sa njim. Pričanjem ga spustiti iz tih užasa, mirnim rečima, obećanjima. Ako u ovome ne uspe, desiće se još jedna kataklizma, jednaka ovoj koja je ispred njega, a njegova savest je već dovoljno opterećena.

Mik je još uvek jurcao za folksvagenom, dernjajući se na Jelovšeka. Lopov na to nije obraćao pažnju, nego se koncentrisao na manevrisanje unatraške i nadole po uzanoj i klizavoj stazi. Mik je ovu trku naglo gubio. Kola počeše da hvataju brzinu. Razbešnjen, ali bez daha kojim bi iskazao svoj gnev, Mik stade na drumu, oslanjajući se rukama na kolena, teško zadihan, hripeći.

„Kopilan!“ reče Džad.

Mik pogleda niz puteljak. Njihov auto je već iščezao sa vidika.

„Taj govnar nije umeo ni da potera kola kako treba.“

„Moramo... moramo... da ga... stignemo“, reče Mik između halapljivih udisaja vazduha.

„Kako?“

„Peške.”

„Ni mapu nemamo... u kolima je.“

„Isuse... Hriste... svemoćni.“

Pođoše zajedno putićem, udaljavajući se od onog polja.

Posle nekoliko metara plima krvi poče da jenjava. Samo je još nekoliko zgušnjavajućih rečica curilo ka glavnom drumu. Mik i Džad krenuše za krvavim tragovima guma, prema raskršću.

Srbovački drum bejaše u oba smera prazan. Tragovi guma pokazivahu skretanje na levo. „Pošao je dublje u bregove“, reče Džad, zureći niz divni put prema plavozelenoj daljini. „Poludeo je!“

„Je l' da se vraćamo putem kojim smo došli?“

„Peške bi nam trebala cela noć.“

„Povešće nas neko.“

Džad odmahnu glavom; lice mu je bilo klonulo a izraz izgubljen. „Zar ne vidiš, Mik, svi oni su znali da se ovo dešava. Ljudi sa farmi — pobegli su prokleto daleko dok su oni gore padali u ludilo. Neće biti nikakvih kola na ovom drumu, spreman sam u bilo šta da se kladim s tobom o tome — sem možda dvoje-troje tupavih turista kao što smo mi — a nijedan turista ne bi stao da primi nekog ko izgleda kao mi.“

Bio je u pravu. Izgledali su kao kasapi — isprskani krvlju. Lica su im bila masno sjajna, oči izluđene.

„Moraćemo da pešačimo“, reče Džad, „za njim.“

Pokazao je prstom niz drum. Tamniji su bili ti bregovi sada; sunce iznenada ugašeno na njihovim obroncima.

Mik slegnu ramenima. Jasno mu je bilo da im u oba slučaja predstoji noć na drumu. Ali hteo je da korača u nekom — u bilo kom — pravcu, samo da bi povećavao rastojanje između sebe i mrtvih.

U Popolcu je vladao svojevrsni mir. Umesto frenezije i panike, otupelost, ovoliko prihvatanje sveta kakav jeste. Zarobljeni na svojim mestima, vezani kaiševima, konopcima i amovima jedni za druge u živom sistemu koji nije dopuštao da ijedan pojedinačni glas bude jači od ma kog drugog, niti da se ijedna leđa naprežu manje od susedovih, pustili su da jedan suludi konsenzus zavlada umesto smirenog glasa razuma. U grču, pretvoreni bejahu u jedan um, jednu misao, jednu ambiciju. Postali su, tokom onih nekoliko sekundi, jednoumni džin čiju su sliku ranije tako briljantno dočarali. Iluzija neke, tamo, tričave individualnosti odneta je neodoljivom poplavom kolektivnog osećanja — ne strašću mase, nego telepatskim naplivom koji je rastvorio glasove hiljada ljudi i prelio ih u jednu neodoljivu komandu.

I rekao je taj glas: kreni!

Rekao je glas taj: goni od mene ovaj užasni prizor, da ga više nikad ne vidim.

Okrenuo se Popolac i u bregove zašao koracima od po pola kilometra. Ta kula se sva rojila od mnoštva muškaraca, žena i dece koji su svi bili vida lišeni, ostade im da misle isključivo misli grada. I poverovaše, grdosija neumoljiva, da su besmrtni. Gigant, lud, besmrtan.

Tri kilometra dalje, Mik i Džad, na drumu, osetiše miris benzina u vazduhu, a malo dalje naiđoše na folksvagen. Ležao je prevrnut, ali nezapaljen, u drenažnom rovu pokraj druma. Rov je bio zagušen korovom.

Vozačka vrata bila su otvorena. Telo Vaslava Jelovšeka istumbalo se napolje. Lice smireno u nesvesti. Nisu se videli nikakvi znaci povreda, izuzev dve-tri male posekotine na njegovom treznom licu. Obazrivo izvukoše lopova iz olupine i iz odvratne prljavštine rova, na drum. Ječao je pomalo dok su petljali oko njega, skidali mu sako i kravatu, gurali mu pod glavu Mikov smotani džemper.

Sasvim iznenada, on otvori oči.

Zapilji se u njih dvojicu.

„Je li vam dobro?“ upita Mik.

Jedan trenutak čovek ništa nije govorio. Činilo se da nije razumeo. Onda:

„Ingliš?“ reče on. Njegov stranački način izgovaranja bio je veoma primetan, ali se ipak sasvim jasno razumelo šta pita.

„Jest.“

„Čuo sam vaše glasove. Englezi.“

Namrštio se, bolno trznuo licem.

„Imaš li bolove?“ reče Džad.

Ovome to pitanje kao da je bilo smešno.

„Imam li bolove?“ ponovi on, uvijajući lice u mešavinu agonije i oduševljenja.

„Umreću,“, reče kroz stisnute zube.

„Ma ne“, reče Džad. „Dobro ti je...“

Čovek odmahnu glavom, sa apsolutnim autoritetom.

„Umreću“, reče on ponovo, glasom punim odlučnosti. „Hoću da umrem.“

Džad čučnu bliže njemu. Čovekov glas je slabio.

„Reci nam šta da radimo“, reče on. Čovek je već bio sklopio oči; Džad ga grubim drmanjem probudi.

„Reci nam“, ponovi Džad, kod koga je privid saosećanja rapidno nestajao. „Reci nam o čemu se tu radi.“

„Radi?“ reče čovek ne otvarajući oči. „Bio je to pad, ništa više. Samo pad...“

„Šta je palo?“

„Grad. Podujevo. Moj grad.“

„Odakle je pao?“

„Sa sebe, naravno.“

Čovek ništa nije objašnjavao, samo je odgovarao na jednu zagonetku drugom.

„Kuda si ti pošao?“ upita Mik, trudeći se da zvuči maksimalno neagresivno.

„Za Popolcem“, reče čovek.

„Popolac?“ reče Džad.

Mik poče da naslućuje neki smisao u ovoj priči.

„Popolac je drugi grad. Kao Podujevo. Gradovi-blizanci. Na mapi su...“

„Gde je taj grad sada?“ reče Džad.

Činilo se da je tog trenutka Vaslav Jelovšek odlučio da kaže istinu. Postojao je trenutak tokom kog je on lebdeo između umiranja sa zagonetkom na usnama i življenja još koliko je potrebno da bi se rasteretio od svoje priče. Šta mari, sada, ako priča bude kazana? Takmičenja više nikad ne može biti; svemu tome došao je kraj.

„Došli su da se bore“, reče on, sad vrlo slabim glasom. „Popolac i Podujevo. Dođu svakih deset godina...“

„Da se bore?“ reče Džad. „Misliš, sav onaj narod je poubijan?“

Vaslav odmahnu glavom.

„Ne, ne, pali su. Rekao sam vam.“

„Pa kako se oni to bore?“ reče Mik.

„Idite u brda“, bio je jedini odgovor.

Vaslav malo otvori oči. Lica nadneta nad njim: iscrpljena, bolesna. Oni su patili, nevine duše. Zaslužuju neko objašnjenje.

„Kao džinovi“, reče on. „Tukli su se kao džinovi. Od svojih tela naprave jedno telo, razumete li. Ram, mišići, kosti, oči, nos, zubi, sve načinjeno od ljudi i žena.“

„On je u delirijumu“, reče Džad.

„Idite u bregove“, ponovi čovek. „Uverite se svojim očima koliko je to istinito.“

„Čak i kad bi se pretpostavilo...“ poče Mik.

Vaslav ga prekide, željan da završi. „Bili su dobri u igri divova. Bilo je potrebno vežbati mnogo vekova: svakih deset godina, sve veća figura. Svaki grad uvek željan da veličinom nadmaši drugog. Konopci da svako bude vezan bez pogreške. Žile... ligamenti... Imao je hranu u svom želucu... Cevi iz bedara, da otpadne materije odu. Oni sa najboljim vidom sedeli su u očnim dupljama, oni sa najboljim glasovima u ustima i grlu. Ne biste poverovali kako je to konstruisano.“

„Ja i ne verujem“, reče Džad i ustade.

„To je telo države“, reče Vaslav, tako tiho da je njegov glas bio jedva iznad šapata, „to je oblik naših života.“

Zavlada tišina. Iznad druma prođoše neki oblačići, nečujno predajući delove svoje mase vazduhu.

„Čudo je to bilo“, reče on. Kao da je tek sad uvideo pravu ogromnost onog što se desilo. „Čudo je bilo.“

Dovoljno. Da. Sasvim dovoljno.

Zatvorio je usta, pošto su reči bile izrečene, i umro. Mik oštrije oseti ovu smrt nego one hiljade smrti od kojih su pobegli; tačnije, ova jedna smrt posluži kao ključ koji otključa muku koju je zbog svih ostalih trpeo.

Bez obzira da li je ovaj čovek odabrao da na samrti kaže fantastičnu laž, ili je njegova priča bila na neki način istinita, Mik se pred njom osećao beskorisnim. Njegova mašta bila je preuska za takvu ideju. Mozak ga je boleo od takve pomisli, a jad je osećao toliki da se pod tom težinom njegovo saosećanje raspadalo.

Stajahu na drumu, a oblaci su hitali iznad njih, premeštajući svoje nejasne sive senke preko njih ka enigmatičnim bregovima.

Sumrak pade.

Popolac nije više mogao da hoda. U svakom svom mišiću osećao je iscrpljenost. Tu-i-tamo u njegovoj ogromnoj anatomiji dogodile su se smrti; ali, u gradu, žaljenja za tim umrlim ćelijama nije bilo. Ako su mrtvaci bili u unutrašnjosti, ostavljeni su da vise u svojim amovima. Leševi na koži grada otkačinjani su sa svojih pozicija i puštani da padnu u šumu.

Div nije bio sposoban da oseti sažaljenje. Jedina njegova ambicija bila je da traje dok mu ne dođe kraj.

Kad se sunce odšunjalo sa vidika Popolac je već sedeo na jednom brdašcu, odmarajući se, sa glavudžom uronjenom u šaketine.

Izlazile su, sa svojom dobro znanom obazrivošću, zvezde. Noć se bližila, da milosrdno previje rane dana, da zaslepi oči koje su videle previše.

Popolac opet na noge ustade, poče da hoda, jednim po jednim tutnjećim korakom. Nesumnjivo neće još dugo proći, a on će, umorom savladan, moći da legne negde, u grob neke izgubljene doline, i umre.

Ali još malo mora i da hoda, korakom svaki put sve sporijim i agoničnijim, dok noć crno cveta oko njegove glave.

Mik je želeo da sahrani kradljivca automobila, negde na rubu šume. Džad je, međutim, ukazao da bi sahranjivanje tela moglo, u razumnijoj svetlosti sutrašnjice, izgledati malčice sumnjivo. Sem toga, zar nije apsurdno baktati se oko jednog leša, kad nekoliko kilometara odatle leže hiljade drugih?

Zato ostaviše da to telo tako leži, a kola da utonu još dublje u jendek.

Hodali su opet.

Hladno je bilo, i svakim trenutkom sve hladnije, a oni gladni. Ali ono nekoliko kuća pokraj kojih prođoše - sve napuštene, zaključane, prozora zatvorenih kapcima, baš svaka.

„Šta je on to hteo da kaže?“ reče Mik dok su stajali pred još jednim zaključanim vratima.

„Izražavao se metaforično...“

„Sva ona priča o džinovima?“

„Taj je bio nekakav trockista...“ insistirao je Džad.

„Ne bih rekao.“

„Znam da jeste. Ono mu je bio govor na samrtničkoj postelji, verovatno spreman godinama.“

„Ja ne bih rekao da je to“, reče opet Mik i poče da hoda natrag, ka drumu.

„A je l', a zašto?“ Džad mu je bio za leđima.

„Nije vukao nikakav partijski konopac.“

„Je l' ti to kažeš da ovde negde ima neki džin? Za ime boga!“

Mik se okrete Džadu. U sumraku, bilo je teško videti mu lice, ali njegov glas bio je pun trezne uverenosti.

„Da. Mislim da je govorio istinu.“

„Apsurdno. Smešno. Ne.“

U tom momentu Džad je mrzeo Mika. Njegovu naivnost, njegovu strasnu želju da poveruje u svaku maloumnu priču samo ako u njoj ima bar daška romantike. A ovo? Ovo je najgora, najbesmislenija...

„Ne“, reče on opet. „Ne. Ne. Ne.“

Nebo porcelanski glatko, silueta bregova crna kao katran.

„Smrzavam se, jebi ga“, reče Mik iz tog crnog mastila. „Je l' ti ostaješ ovde ili ideš sa mnom?“

Džad povika: „Ništa tamo nećemo naći.“

„E, pa, put nazad je dugačak.“

„Samo zalazimo dublje u bregove.“

„Ti radi kako voliš — ja idem.“

Njegovi koraci počeše da se udaljavaju: mrak se sklopi oko njega.

Minut kasnije, Džad krete za njim.

Noć je bila bezoblačna i ledena. Pešačili su, kragni podvrnutih nagore zbog hladnoće, stopala nabreklih u cipelama. Iznad njih sva su se nebesa pretvorila u paradu zvezda. Trijumf rasute svetlosti, iz koje oko može načiniti obrazac koliko god hoće, dok traje strpljenje. Posle nekog vremena prebaciše jedan drugome umornu ruku preko ramena, radi utehe i toplote.

Posle jedanaest sati, videše sjaj prozora u daljini.

Na vratima te kamene kućice žena, koja se nije smešila ali je razumela u kakvom su stanju i pustila ih unutra. Činilo se da nema svrhe da pokušavaju da objasne, ni toj ženi ni njenom sakatom mužu, šta su videli. Kućica nije imala telefon, nigde ni traga ma kakvog vozila, pa, prema tome, i kad bi našli neki način da se izraze, ne bi se ništa moglo učiniti.

Rastežući face, praveći grimase, objasniše da su gladni i umorni. Pokušaše, dalje, da objasne i da su izgubili put; pri tom su proklinjali sebe. Što su svoju knjižicu sa frazama ostavili u folksvagenu. Činilo se da ona ne razume baš mnogo od toga što oni pričaju; ipak, posadila ih je ukraj razbuktale vatre i stavila tiganj sa hranom na pećnicu da se greje.

Jeli su gustu, neslanu čorbu od graška i jaja, dobacujući ponekad osmeh zahvalnosti ženi. Njen muž sedeo je pored vatre, ne pokušavajući da razgovara, čak i ne gledajući posetioce.

Hrana je bila dobra. Ohrabrila ih je.

Spavaće do ujutru a onda će krenuti na dugo pešačenje natrag. Na onom polju će do svanuća već početi prebrojavanje i identifikacija leševa, njihovo pakovanje i slanje porodicama. Vazduh će biti pun umirujućih zvukova, što će poništavati one jauke koji im, evo, još uvek zvone u ušima. Biće tu helikopteri, i puni kamioni ljudi pristiglih da bi organizovali operaciju raščišćavanja. Svi rituali i sve prateće pojave civilizovane katastrofe.

I, kroz neko vreme, stvar će dobiti ukus prihvatljivog. Postaće deo njihove istorije: tragedija, dakako, ali tragedija koju će oni moći da objasne, klasifikuju, i da nauče da s njom žive. Sve će dobro biti; jest, sve će dobro biti. Jutro kad dođe.

San čistog premora obori ih nenadano. Kako padoše, tako i ostadoše: za stolom još uvek sedeći, glava naslonjenih na prekrštene ruke. Oko njih, nered sačinjen od praznih posuda i hlebnih mrva.

Nisu znali ništa. Sanjali ništa. Osećali ništa.

Onda poče grmljavina.

U zemlji, u dubini zemlje, ritmično stupanje, kao koraci titana koji, malo po malo, dospeva sve bliže.

Žena probudi svog muža. Duvanjem ugasi lampu, ode do vrata. Noćno nebo je bleštalo zvezdama; a bregovi crni svud uokolo.

Grmljavina se i dalje čula: svaki put po čitavih pola minuta pauze između dva udara. Ali, sada glasnije. I sa svakim novim korakom, još glasnije.

Stadoše na vrata zajedno, muž i žena, slušajući kako brda noći dobacuju tamo-amo odjeke tog zvuka. Nijedna munja da proprati ovu grmljavinu.

Samo „buuum“ ...

Buuum ...

Buuum ...

Tlo je od toga drhtalo: prašina je od toga izletala oko grede iznad vrata, a kuke kojima su prozori bili zakačeni zveketale su.

Buuum ...

Buuum ...

Nisu znali šta se približava, ali kakvog god oblika da je bilo, i kakvih god namera, činilo se da nema smisla od toga bežati. Tu gde su stajali, pod jadnom zaštitom te kućice, bili su podjednako bezbedni kao u ma kom kutku šume. Kako bi mogli izabrati koje će drvo, od stotine hiljadu drveća, još stajati kad grmljavina prođe? Bolje je čekati. I gledati.

Ta žena nije imala dobar vid, pa je i posumnjala u ono što je videla kad je crnilo brega promenilo oblik i uzdiglo se da zakloni zvezde. Međutim, i njen muž je to video: nezamislivo ogromna glava, još ogromnija u varljivoj tami, diže se, i diže se, i veličinom svoje ambicije čini da brda izgledaju patuljasta.

On pade na kolena, blebećući neku molitvu. Njegove artritične noge ostadoše izvijene pod njim.

Njegova supruga vrisnu: nikakve njoj poznate reči nisu mogle ovog monstruma da odbiju — nikakva molitva, nikakva molba, nije imala moć nad njim.

U kućici, Mik se probudi a njegova ispružena ruka, trzajući se zbog iznenadnog grča, zbrisa i tanjir i lampu sa stola.

Te dve stvari se razbiše.

Džad se probudi.

Napolju je vrištanje prestalo. Žena je nestala sa vrata, odjurila u goru. Svako drvo, ma koje drvo, bolje je bilo nego ovaj prizor. Njen muž je još uvek ispuštao mlazić molitve koji mu se cedio sa mlitavo opuštenih usta, a divova ogromna noga se podigla za još jedan korak.

Buuum ...

Uzdrma se kućica. Tanjiri su na ormanu zaplesali, popadali s njega, porazbijali se. Jedna glinena lula se skotrljala sa ploče iznad kamina i rasprsla u pepelu na ognjištu.

Dvojica ljubavnika poznadoše taj zvuk koji se oglašavao u njihovoj supstanci: tu grmljavinu zemlje.

Mik posegnu prema Džadu, uhvati ga za rame.

„Je l' vidiš?“ reče on. Zubi su mu bili plavosivi u tami kućice. „Vidiš? Vidiš?“

Neka vrsta histerije mehurala je iza njegovih reči. On dojuri na vrata, usput se u mraku spotače o stolicu. Psujući, već ugruvan, istetura se u noć.

Buuum ...

Udar grmljavine bio je zaglušujući. Ovoga puta, od njega pukoše svi prozori na kućici. U spavaćoj sobi, jedna od krovnih greda se prelomi, puštajući obilje krša da se sruči dole.

Džad se na vratima pridruži svom ljubavniku. Starac je već ležao licem na tlu, njegovi bolesni i natečeni prsti bili su zgrčeni, njegove moleće usne pritisnute uz vlažnu zemlju.

Mik je dizao pogled ka nebu. Džadov pogled pođe na istu stranu.

Na jednom mestu se zvezde nisu videle. Bila je to neka tama u obliku čoveka, u obliku kolosalne, široke ljudske figure: gigant uzvinut nebesima u susret. Ne baš perfektni džin: njegovi obrisi nisu bili uredni: komešali su se, rojili.

Izgledao je i nekako širi, taj džin, širi nego ijedan pravi čovek.Noge abnormalno debele i zdepaste, a ruke ne baš duge. Šake, koje su se stiskale u pesnice a zatim opuštale, izgledahu čudnovato uzglobljene, i previše delikatne za takav torzo.

Onda on diže jedno gigantsko, ravno stopalo i grunu njime o zemlju, čineći sledeći korak ka njima. Buuum ...

Od tog koraka poruši se krov kućice, padajući među zidove. Sve ovo što je kradljivac automobila govorio pokaza se istinitim. Popolac je bio i grad, i džin; u brda odbegao...

Sad su se njihove oči već navikavale na noćnu svetlost. Videli su sve više detalja, i sve jezivijih, konstrukcije ovog monstruma. Bilo je to remek-delo ljudskog inženjeringa: čovek napravljen u celosti od ljudi. Bespolni gigant, sačinjen od muškaraca, žena i dece. Svi građani Popolca su se uvijali i naprezali u telu ovog diva od mesa izatkanog, napinjući svoje mišiće do prskanja, opterećujući svoje kosti do loma.

Videše da su arhitekti Popolca delikatno izmenili proporcije ljudskog tela, udesili da ova stvar bude zdepastija da bi težište bilo niže, projektovali noge da budu poput slonovskih da bi podnosile težinu trupa, spustili glavu do samih širokih pleća da bi problemi sa slabim vratom bili minimalizovani. I pored tih deformiteta, stvor je bio jezivo realističan. Tela upletena u površinske slojeve bila su gola, izuzimajući amove, tako da je površina svetlucala u svetlosti zvezda kao jedan ogroman ljudski torzo. Čak su i mišići bili dobro kopirani, iako pojednostavljeni. Videše kako ukonopčena tela guraju i vuku jedna druge, čineći čvrste trake mesa na kostima. Razaznavali su isprepletane ljude koji su činili telo: leđa nagurana kao kornjača do kornjače da bi se dobilo prostranstvo prsnih mišića; svezane, učvorene akrobate na zglobovima ruku i nogu kako se zguruju pa odmotavaju da bi omogućili međusobnu pokretljivost delova grada.

Ali najčudesnije je, svakako, izgledalo lice.

Obrazi od tela; zjapeće očne duplje a u svakoj glave, i to po pet glava vezanih zajedno da bi činile jednu očnu jabučicu; široki, ravni nos i usta koja su se otvarala i zatvarala u skladu sa ritmičnim skupljanjem i opuštanjem viličnih mišića. A iz tih usta, koja su imala zube napravljene od ćelave dece, glas orijaša, sad samo slabašna kopija one njegove ranije moći, govoraše jednom jedinom notom idiotske muzike.

Popolac je hodao, Popolac je pevao.

Da li je Evropa ikad videla prizor tome ravan?

Gledali su, Mik i Džad, a to je zakoračilo još jednom ka njima.

Starac je ukvasio svoje pantalone. Blebećući i moljakajući, odvukao se rukama od upropašćene kućice do okolnog drveća, vukući svoje mrtve noge za sobom.

Englezi još uvek stajahu na istom mestu, posmatrajući primicanje spektakla. Ni strah ni groza nisu ih sada doticali, već samo strahopoštovanje kojim su bili prikovani za to mesto. Znali su da se ne mogu nadati da će ovakav prizor ikad više videti; ovo je bio vrhunac — posle ovog ostaju su samo banalni doživljaji. Pa, onda je bolje ostati, iako je svakim od tih koraka smrt dolazila bliže, bolje je ostati i gledati ovaj prizor dok ima šta da se vidi. A ako ih i usmrti, čudovište ovo, bar će znati da su za tren videli čudo, za tren spoznavali ovu stravičnu veličanstvenost. Izgledalo im je da je to poštena razmena.

Popolcu je do kućice trebalo još dva koraka. Videli su sasvim jasno detalje te kompleksne strukture. I pojedinosti na licima građana: bela lica, mokra od znoja, zadovoljna u svom umoru. Neki su, još uvek upregnuti, visili mrtvi, a njihove noge njihale su se tamo-amo kao noge obešenih. Drugi su, a naročito deca, prestali da postupaju u skladu sa svojom obukom, pa se forma ovog tela već degenerisala, počela je da ključa čirevima buntovnih ćelija.

A ipak, još je hodao, ulažući u svaki korak neizmerno mnogo napora da bi imao dovoljno koordinacije i snage.

Buum ...

Korak koji je zdrobio kućicu došao je ranije nego što su mislili.

Mik je video dizanje te noge; video je lica ljudi u cevanici, skočnom zglobu i stopalu — sad su izgledali veliki koliko i on — sve sami muškarci vrlo krupnog rasta, odabrani da nose punu težinu ove velike tvorevine. Mnogi bejahu mrtvi. Taban je, vide on, bio slagalica sastavljena od zdrobljenih, krvavih tela, zgnječenih i usmrćenih težinom sugrađana.

Stopalo se, sa urlikom, sjurilo dole.

Za koji tren od kućice ostadoše samo krhotine i prašina.

Popolac zakloni celo celcato nebo. Postade, za taj tren, čitav svet, nebo i zemlja, svojim prisustvom ispunjavajući čula do prezasićenosti. Iz ove blizine nije mogao biti jednim pogledom sagledan, oko je moralo da putuje tamo-amo preko mase Popolca da bi obuhvatilo sve, a čak i tad je um odbijao da prihvati celu istinu.

Jedan zakovitlani komad kamena, izbačen iz kućice u trenu kad se rušila, tresnu Džada po sred lica. On taj smrtonosni udarac začu, u svojoj glavi, kao zvuk nekakve lopte koja udara u zid: smrt kao na igralištu. Nikakvog bola; nimalo žaljenja. Ugašen kao svetiljka, i to neka majušna, beznačajna svetiljka; njegov samrtni krik izgubljen u pandemonijumu, njegovo telo skriveno dimom i tamom. Džadovu pogibiju Mik nije ni čuo ni video.

Bio je previse zaokupljen zurenjem u to stopalo koje je, za trenutak, mirovalo na ruševinama kuće, dok je druga noga prikupljala volju da se pokrene.

Jurnuo je u opasnost. Urličući kao avetinja, potrča ka toj nozi, čeznući da prigrli čudovište. Spotače se o ruševine, pade i opet se diže, okrvavljen, da bi zgrabio to stopalo pre nego što se ono podigne a on ostane napušten. Huk bolnih dahova — to je stopalu stizala poruka da se pokrenuti mora; Mik vide kako se mišići kod cevanice grudvaju i spajaju, noga je počinjala da se diže. Bacio se još jednom napred, poslednji put, ka tom udu koji je već počeo da napušta tlo; pokušavao je da dograbi neki am, ili konopac neki, ljudsku kosu, čak i meso samo — ma šta, samo da bi uhvatio ovo prolazeće čudo i bio deo njega. Bolje je sa njim poći pa ma kud ono išlo, pomagati mu u njegovim namerama pa ma kakve da su; bolje je umreti s njim nego živeti bez njega.

Stopalo je uhvatio, našao čvrsto uporište na skočnom zglobu. Vrištao je od čiste ekstaze što je uspeo; istovremeno je osetio dizanje ogromne noge, bacio pogled dole kroz kovitlace prašine, video onu tačku na kojoj je do maločas stajao, ali ta se tačka već uveliko odmicala od njega, zbog uzdizanja noge.

Nije više postojalo tlo ispod njega. On je postao auto-stoper koga je bog primio; ono što je napustio, a to bejaše samo život, životić — nije mu više bilo nimalo važno, niti će ikad biti. On će živeti sa ovom stvari, da, živeće sa njom — gledaće je, i gledati, i žderati očima, dok ne umre od čiste prežderanosti.

Vrištao je, urlikao, njihao se sa konopaca, ispijajući svoj trijumf. Dole, daleko dole, nazre Džadovo telo, zgureno bledo na mrkoj zemlji, nepovratno. Više nije bilo ni ljubavi, ni života, ni zdravog razuma, sve je to nestalo zajedno sa uspomenama na njegovo ime, njegov pol, njegove ambicije.

Ništa od toga više nije imalo ni najmanjeg značaja. Ni najmanjeg.

Buuum ...

Buuum ...

Hodao je Popolac, buka njegovih koraka odmicala je ka istoku. Popolac je hodao, zujkanje njegovog glasa izgubilo se u noći.

Dan kasnije, ptice. Pa lisice dođoše. Muve, leptiri, ose takođe. Džad se pokretao, premeštao se Džad, porađao se Džad. Grejali su se crvi u njegovom trbuhu, a u jednoj lisičjoj jazbini bilo je i bitke oko toga ko će zgrabiti dobro meso njegove butine. Posle toga, događalo se brzo. Kosti požutele, kosti se mrve: i uskoro, prazno mesto koje je on nekad ispunjavao dahom i belim lukom.

Tama, svetlost, tama, svetlost. A on ni jedno ni drugo da prekine imenom svojim.

KRAJ

ANAHRONIC & ABACUS123 & NEUROMANCER & ŽELEZNI

www.CroWarez.org

www.BosnaUnited.net